Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , укладений 15 квітня 2009 року між [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Тетіївського районного нотаріального округу Київської області Бурлаченко К.Ф. та зареєстровано в реєстрі за № 621. В обґрунтування позову зазначено, що 08 грудня 1999 позивачка [PERSON] , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , в порядку приватизації отримали у власність квартиру загальною площею 56,4 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом на право власності на житло, виданим Тетіївським районним бюро по приватизації від 08.12.1999 року. У 2009 році у зв`язку з віком та станом здоров`я позивачка та її чоловік [PERSON] потребували догляду, тому запропонували синові позивачки - відповідачу [PERSON] довічно доглядати їх в обмін на зазначену квартиру. Оскільки відповідач погодився на вказану пропозицію, позивачка [PERSON] та її чоловік [PERSON] уклали з відповідачем [PERSON] договір дарування квартири, який був посвідчений 15.04.2009 року приватним нотаріусом Тетіївського районного нотаріального округу Київської області Бурлаченко К.Ф. та зареєстровано в реєстрі за №621. Позивачка вказала, що від моменту укладення договору дарування відповідач не виконував зазначеної домовленості, а саме не піклувався про них, не сплачував комунальні послуги за подаровану квартиру, не купував ліки, продукти і взагалі жодного разу не довідувався ні до них, ні до квартири. Більш того, з часу вчинення правочину вона з чоловіком продовжили проживати у зазначеній квартирі, тобто фактично не передали квартиру відповідачу. [INFO] чоловік позивачки [PERSON] помер, після смерті якого спадщину прийняла позивачка. Позивачка вважає, що укладаючи договір дарування квартири, вона з чоловіком помилилися щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення, а тому наявні правові підстави для визнання його недійсним на підставі ст. 229 ЦК України. За вказаних обставин, позивачка звернулася за захистом своїх порушених прав до суду. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 04.12.2023 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 27.12.2023 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивачка та її представник адвокат Порхун О.П. не з`явилися. Разом з тим, представник позивачки надала до суду клопотання, в якому просить розгляд справи здійснювати за відсутності позивачки та її представника, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, а саме через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Разом з тим, 19.03.2024 року на електронну адресу суду відповідач надіслав заяву, в якій просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги визнає повністю. Також у заяві зазначив, що факти викладені у позові відповідають дійсності, зазначений договір дарування був укладений на той випадок, якщо б він довічно доглядав та утримував власників квартири, однак він не має можливості цього робити (а. с. 86-89). Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно з свідоцтвом на право власності на житло, виданим Тетіївським районним бюро по приватизації від 08.12.1999 року, [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності належала квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а. с. 11). 15 квітня 2009 року між подружжям [PERSON] , [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір дарування квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Тетіївського районного нотаріального округу Київської області Бурлаченко К.Ф. та зареєстровано в реєстрі за № 621. Відповідно до умов цього договору дарувальники [PERSON] та [PERSON] передали безоплатно у власність сину [PERSON] , а обдаровуваний [PERSON] прийняв у власність, як дарунок, квартиру, щорозташована за адресою: [ADDRESS] (а. с. 9). [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а. с. 13). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яку прийняла позивачка [PERSON] , що підтверджується копією спадкової справи № 244/2021 до майна померлого [INFO] [PERSON] (а. с. 34-45). Згідно з Витягом з Реєстру територіальної громади від 10.11.2023 року, місце проживання [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а. с. 8). Також, у ході судового розгляду був допитаний судом свідок [PERSON] , який зазначив, що при укладенні договору дарування квартири, примірник якого залишився у позивачки [PERSON] , діяв по довіреності від імені [PERSON] . Крім того повідомив, що відповідач мав бажання приїхати в Тетіїв та доглядати батьків, однак у зв`язку із певними життєвими обставинами не мав змоги це зробити. Заразом вказав, що оспорюваний договір, зразок якого запропонувала нотаріус, укладався з метою, що [PERSON] буде доглядати батьків. Вирішуючи даний спір, суд застосовує норми Цивільного кодексу України та враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Разом з тим, Верховний Суд України у постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 дійшов висновку, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які засвідчують існування помилки, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Аналогічні висновки також містяться у постановах Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 645/10160/15-ц, від 03.05.2018 року у справі № 465/826/13-ц, від 18.11.2020 року у справі № 202/2578/19, від 26.01.2022 року у справі № 368/622/20. Водночас, Верховний Суд у постанові від 15 вересня 2021 року у справі №161/17523/16-ц вказав на те, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 24.06.2020 року у справі № 405/2719/17, від 24.02.2021 року у справі № 461/4980/17, від 03.08.2022 року у справі № 363/4381/19, від 22.03.2023 року у справі № 758/463/15-ц, від 30.03.2023 року у справі № 278/1368/22. Так, звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка обґрунтовувала свої позовні вимоги помилкою щодо правової природи правочину, вважаючи, що укладають з відповідачем договір довічного утримання. Судом встановлено, що на момент вчинення оспорюваного договору дарування квартири 15 квітня 2009 року позивачці [PERSON] було 68 років, а її чоловіку [PERSON] - 70 років, тож, зважаючи на похилий вік, потребували догляду та сторонньої допомоги, у зв`язку з чим передали безоплатно у власність відповідачу [PERSON] квартиру, яка була їхнім єдиним житлом, розраховуючи на піклування за ними з боку останнього. Тобто, фактично волевиявлення позивачки та її чоловіка було направлено на укладення з відповідачем договору довічного утримання. Крім того, після укладення договору дарування позивачка [PERSON] та її чоловік [PERSON] залишилися проживати у зазначеній квартирі, де позивачка проживає і дотепер, оплачуючи всі витрати з утримання квартири та комунальні послуги, що підтверджується копіями квитанцій, доданими до позовної заяви (а. с. 64-85). Наразі, іншого житла, окрім подарованої відповідачу квартири, позивачка не має. Водночас, суд бере до уваги ту обставину, що відповідач [PERSON] після укладення договору дарування у подарованому квартиру не вселявся, що свідчить про відсутність фактичної передачі квартири за оспорюваним договором дарувальниками обдаровуваному. Більш того, [PERSON] є громадянином російської федерації та проживає на її території. Отже, зазначені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що позивачка [PERSON] та її чоловік [PERSON] , як люди похилого віку, укладаючи оспорюваний договір дарування квартири, помилилися щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором, оскільки збиралися відчужувати та передавати зазначену квартиру безоплатно у власність відповідача [PERSON] лише за умови їхнього довічного утримання. Відтак, враховуючи наведені вище норми права, оцінивши надані докази, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, беручи до уваги визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування квартири в порядку статті 229 ЦК України. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved