Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 28 жовтня 2016 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Від спільного шлюбу у сторін дітей не має. З 2018 року шлюбні відносини між ними фактично припинились, спільного господарства не ведуть. На підставі викладеного позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб укладений між сторонами. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2024 року прийнято до свого провадження та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач надала суду заяву в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, не заперечувала проти винесення заочного рішення, а також просила суд повернути сплачений нею судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. при поданні позовної заяви про розірвання шлюбу, у зв`язку з тим, що вона є особою, яка має інвалідність другої групи. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. 130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, але відповідач заперечень проти позову суду не надав, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. 04 квітня 2024 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутності учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подавав. При цьому, позивач не заперечувала щодо прийняття заочного рішення. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно із ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Статтею 112 СК України передбачено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 28 жовтня 2016 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу Серії [NUMBER] , виданим Органом реєстрації актів цивільного стану (РАЦС) Рудничного району м. Кемерово Кемеровської області, про що зроблено запис акта про укладання шлюбу № 813, відповідно до якого було здійснено переклад перекладачем [PERSON] з російської мови на українську мову (а. с. 4-5). З урахуванням вказаних позивачем обставин, судом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені, спільних дітей не мають, збереження шлюбу між сторонами буде суперечити інтересам сторін, що має істотне значення. Позивач наполягає на розірванні шлюбу, що говорить про її стійке волевиявлення на припинення сімейних відносин. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини наміру не має. Таким чином, суд вважає що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б його інтересам, що має істотне значення. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому позов підлягає задоволенню. Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач після укладання шлюбу прізвище не змінювала, а тому їй залишається прізвище « [PERSON] ». Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Приймаючи до уваги, що подружжя стосунки не підтримує, на цей час разом не мешкає, сумісно господарство не веде, примирення між сторонами неможливе, суд вважає можливим шлюб між ними розірвати. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір у розмірі 1 073,60 грн., однак надала суду клопотання про повернення їй судового збору у зв`язку з тим, що вона є особою, яка має інвалідність другої групи. Частиною 2 статті 133 ЦПК України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Пунктом 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Відповідно до матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є особою, яка має інвалідність другої групи, строком до 01 липня 2024 року, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 13 липня 2023 року Серії 12 ААВ № 725767 ( а. с. 9). Згідно із п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю. Враховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету судовий збір, який був сплачений позивачем при поданні позовної заяви до суду у розмірі 1 073,60 грн., як помилково сплачений, оскільки відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» особи з інвалідністю II групи звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Разом з тим, абзацом 1 частини 6 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави повинно бути стягнено судовий збір у справі за одну немайнову вимогу у розмірі 1 073,60 грн., оскільки позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду.

Outcome: approved