Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін та інших осіб, які беруть участь у справі: [PERSON] просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] , а також стягнути з відповідачки на його користь витрати на правову допомогу. Позовні вимоги мотивує тим, що він, [PERSON] , та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Шлюб між ним та відповідачкою розірвано на підставі рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 11.10.2018. За вказаним рішенням суду визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] разом із матір`ю. Однак син проживав з відповідачкою тільки до 14 років. Оскільки вона не змогла забезпечити йому належного виховання та утримання, дитина прийняла рішення проживати з ним (батьком). Тобто з кінця 2021 року син проживає з ним та знаходиться на його утриманні. [PERSON] не утримує сина, не згадує про нього, вважає, що він є їй чужим, оскільки він вибрав не її, а батька. Відповідачці повністю байдужа доля [PERSON] , вона нехтує своїми батьківськими обов`язками, безвідповідально ставиться до виховання дитини, до його життя, навчання, розвитку, здоров`я. Після того, як вона покинула Україну, вона жодного разу не поцікавилась його життям. Вона веде аморальний спосіб життя, несе небезпеку для дитини, порушує його уявлення про моральні цінності та злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Син також вважає матір чужою для себе людиною. Спілкування з матір`ю, що раніше мало місце, причиняло дитині психоемоційне напруження та стрес, оскільки із нею син перебував у перманентній тривожності та відчував неспокій. Натомість між ним та сином встановлені міцні родинні зв`язки. Він повністю опікується дитиною, турбується про стан його здоров`я, займається його навчанням та вихованням. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Додатково вказав, що шлюб між ним та відповідачкою розірвано у 2018 році за ініціативою останньої, оскільки в неї появився інший чоловік. Після розірвання шлюбу, незважаючи на рішення суду, їхній спільний син фактично залишився проживати з ним, тому що відповідачка їздила за кордон. З дитиною вона зустрічалася рідко. Востаннє це було в 2020 році. З початком війни [PERSON] остаточно виїхала проживати за межі України. Вони втратили з нею будь-який зв`язок. Тобто вже три роки син матері не бачив. Він самостійно займається його вихованням. Останній вступив у Івано-Франківський спортний ліцей, став кандидатом у члени збірної України. З метою належного утримання сина, він змушений був влаштуватися на ще одну роботу. Йому важко було у вихованні сина, коли він хворів та потребував материнської турботи. Коли син "порвав" м`язи живота, що є дуже важкою травмою, тільки він був поряд з ним. З батьками відповідачки він підтримує зв`язок, вони є особами з інвалідністю. Вони з сином навідуються до них. Їм було відомо про травму внука, яка мала місце у грудні 2023 року, а відтак про це повинна була знати і відповідачка, але вона не приїхала, не поцікавилась станом здоров`я дитини. Син їздить на збори за межі України. Має їхати на чемпіонат Європи в Іспанію, тому хотів би його туди супроводжувати, бути поряд з ним, так як також є тренером, тому його підтримка та поради для сина вкрай важливі. Оговорювати відповідачку він не хоче, вона вирішила влаштовувати своє життя, відмовившись від дитини. Єдине, що йому необхідне, це мати можливість дати сину все, що і послужило причиною звернення до суду з даним позовом Представник позивача - адвокат Комарницький Е.Г. у судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя, просив позов задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, від стягнення судових витрат відмовився. Додатково зазначив, що позбавлення батьківських прав відповідачки відповідає інтересам дитини, оскільки на сьогодні стоїть питання поступлення його у ВНЗ, на що потрібна згода мами, а вона в свою чергу цим зовсім не цікавиться. Хлопчик хворіє, однак будь-якої турботи від мами не отримує. У відповідачки є ще один син, до якого вона більше прив`язана. Тому такий крайній захід спонукатиме її змінити своє ставлення і до іншого сина. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, на електронну адресу суду скерувала заяву, яка підписана електронним підписом, в якій вказала, що вона ознайомилась із позовною заявою [PERSON] щодо позбавлення її батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . Повідомила, що після розірвання шлюбу син припинив з нею спілкування, так само і вона не має наміру цього робити. Тим більше на даний час вона проживає та працює за кордоном і у неї інше життя, тому вона не має ні часу, ні бажання займатися вихованням [PERSON] та нести свої обов`язки по відношенню до нього, оскільки він цього не заслуговує. Вважає, що позов підлягає до задоволення. Вона визнає його, не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] (а.с. 54). В судовому засіданні представниця органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Долинської міської ради Яремій Н.Б. вказала, що на виконання своїх повноважень органом опіки та піклування було проведено засідання, на якому заслухано позивача як батька та його сина. Про засідання комісії була повідомлена і відповідачка. Однак при спілкуванні з нею за допомогою застосунку Viber, було з`ясовано, що вона на засідання не з`явиться. При цьому вона утрималася від відповіді щодо доцільності позбавлення її батьківських прав, вказавши, що це ініціатива [PERSON] . Комісією встановлено, що до розірвання шлюбу мама повною мірою займалася вихованням сина. [PERSON] до виїзду за кордон працювала в державній установі, характеризувалася позитивно. І тільки після проведення засідання комісії на електронну адресу органу опіки та піклування надійшла заява [PERSON] про визнання нею позову [PERSON] . Однак на той час вже висновок органу опіки та піклування був затверджений, підстав для його перегляду не передбачено. Заяви та клопотання сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, процесуальні дії у справі: ухвалою суду від 08.09.2023 відкрито провадження у даній справі, призначено провести підготовче судове засідання за участю сторін, зобов`язано орган опіки та піклування Долинської міської ради Івано-Фрканківської області надати висновок на виконання своїх повноважень щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . 30 жовтня 2023 року представниця органу опіки та піклування подала клопотання про відкладення судового засідання. Ухвалою суду від 30.10.2023 продовжено строк проведення підготовчого провадження. 09 листопада 2023 року та 30 листопада 2023 року відповідно представниця органу опіки та піклування та представник позивача подали клопотання про відкладення розгляду справи. 30 листопада 2023 року представниця органу опіки та піклування подала клопотання про проведення підготовчого судового засідання без участі представника органу опіки та піклування. 06 грудня 2023 року від відповідачки на електронну адресу суду поступила заява про визнання позову. 06 грудня 2023 року представниця органу опіки та піклування та представник позивча подали клопотання про проведення підготочого судового засідання за їх відсутності. Ухвалою суду від 06.12.2023 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. 22 грудня 2023 року на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батькіських прав [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] . Судові засідання, призначені на 15.01.2024 та 15.02.2024 протокольними ухвалами суду відкладено у зв`язку з неявкою відповідно відповідачки та сторони позивача. В судовому засіданні 18.03.2024 заслухано неповнолітнього [PERSON] 10 квітня 2024 року представник позивача подав клопотання про долучення додаткових доказів, яке задоволено протокольною ухвалою суду від 11.04.2024 з поновленням строку на їх подання. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 11.01.2008, [PERSON] народився [INFO] . Його батьками записані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). На підставі рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 11.10.2018 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , залишено на проживанні з мамою [PERSON] (а.с. 13-15). Як вказав позивач, його син по досягненні 14 років змінив місце проживання та почав проживати з ним. З характеристики учня Долинського ліцею № 6 "Європейський" вбачається, що [PERSON] навчався в ліцеї з 1-го по 9-й клас. Зарекомендував себе позитивно. За час навчання у ліцеї до 2019 року його успіхами цікавилося обоє батьків. З 2019 року мама [PERSON] перестала відвідувати батькіські збори та цікавитись успіхами сина. З 2019 року батько [PERSON] кожного тижня відвідував ліцей, цікавився поведінкою та успішністю сина. З серпня 2023 року [PERSON] перейшов на навчання до Івано-Франківського спортивного ліцею (а.с. 94). Як встановлено з акта обстеження від 27.08.2023, складеного депутатом Долинської ТГ В.Мостовим, зі слів обстежуваного [PERSON] , з дружиною вони розлучені, неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , проживає з ним. Мати дитини в даний час за кордоном, а саме в Німеччині (а.с. 11). Згідно із довідкою № 449 від 21.08.2023, [PERSON] дійсно буде зарахований на навчання в 10 клас Івано-Франківського спортивного ліцею Івано-Франкіської обласної ради після подачі особової справи (а.с. 8). Відповідно до характеристики, наданої дирекцією Івано-Франківського спортивного ліцею, [PERSON] за місцем навчання характеризується позитивно. Відносини у родині доброзичливі. Батько [PERSON] систематично цікавиться навчальними та спортивними досягненнями сина, часто провідує його в пансіоні ліцею, приїжджає на батьківські збори (а.с. 101). Згідно із довідкою, наданою лікарем-педіатром, з яким укладено декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, [PERSON] перебуває на обліку в КНП "ЦПМД" ДМР з діагнозом "рецидивуючий бронхіт". Часто хворіє гострим ларинготрахеїтом. [PERSON] неодноразово у супроводі батька [PERSON] звертався за медичною допомогою. Всі рекомендації лікаря виконувалися завжди в повному обсязі (а.с. 100). У 2023 році [PERSON] переніс травму живота, лікування чого проводилося в присутності батька [PERSON] , про що свідчать дані з лікувально-діагностичного центру "Мед-атлант" (а.с. 98-99). Як вбачається із закордонного паспорта [PERSON] , який виданий 19.09.2023, такий відміток про перетин кордону не має (а.с. 95-98). [PERSON] працює на посаді тренера - викладача відділення волейболу (з повним тижневим навантаженням) в Долинській ДЮСШ з 01.09.1993. За місцем роботи характеризується позитивно, про що свідчать довідка № 002 від 23.01.2023 та відповідна характеристика (а.с. 10, 12). Як вказує позивач, [PERSON] не виконує свої материнські обов`язки, не цікавиться сином, тому є підстави для позбавлення її батьківських прав. [PERSON] у своїй заяві від 05.12.2023 повідомила, що після розірвання шлюбу син припинив з нею спілкування, так само і вона не має наміру цього робити. Тим більше на даний час вона проживає та працює за кордоном і у неї інше життя, тому вона не має ні часу, ні бажання займатися вихованням [PERSON] та нести свої обов`язки по відношенню до нього, оскільки він цього не заслуговує (а.с. 54). Як вбачається з висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав, затвердженого рішенням виконавчого комітету від 19.12.2023 № 857, орган опіки та піклування Долинської міської ради вважає за недоцільне позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до її сина [PERSON] , [INFO] . У висновку серед іншого вказано, що питання про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] було розглянуто комісією з питань захисту прав дитини Долинської міської ради 08 листопада 2023 року. Члени комісії заслухали батька дитини [PERSON] , який повідомив, що турбується про стан здоров`я сина, займається навчанням, вихованням та утриманням. Зі слів [PERSON] , мати дитини [PERSON] на даний час перебуває закордоном (у Німеччині). Також на комісії заслухали [PERSON] , який повідомив, що після розлучення батьків три роки він проживав разом з матір`ю [PERSON] , яка протягом цього часу займалася його вихованням та утриманням, проте в кінці 2021 року за власним бажанням переїхав до батька. На даний час [PERSON] є учнем Івано-Франківського спортивного ліцею Івано-Франківської обласної ради. Зважаючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, який має бути застосований лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька чи матері, які становлять реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Комісією встановлено, що обставин для підтвердження факту свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків матір`ю дитини [PERSON] не достатньо (а.с. 63-65). В судовому засіданні було заслухано думку неповнолітнього [PERSON] , який суду вказав, що він навчається в Івано-Франківському спортивному ліцеї, грає за академію, перебуває у молодіжній збірній України, є кандидатом у майстари спорту України по волейболу. Коли він був маленьким, батьки жили разом. Все було нормально, але більше часу він проводив з татом. Потім мама почала їздити за кордон, а він залишався з татом. Коли спочатку мама приїжджала на тиждень, вони могли з нею зустрітись, пройтись. Вона пропонувала йому піти в кафе, але він не дуже цього хотів. Перед початком війни мама виїхала таки за кордон і просто пропала. Він залишився проживати з татом. Саме батько готує йому істи, купляє одяг. У них з татом багато спільних інтересів, вони завжди обговорюють ігри. Коли він вступив у ліцей, коли хворів, завжди біля нього був тільки тато. За кордоном не був ні разу. Зараз є можливість туди поїхати. До мами телефонував, але в неї недоступний номер. Тепер з мамою взагалі не підтримує зв`язок. З дідусем та бабусею по маминій лінії спілкується, але рідко. Про маму з ними не говорить. Вони кажуть, що не розуміють, чому вона виїхала і пропала. Не спілкується вона і з ними. Оцінка суду: заслухавши сторону позивача, думку неповнолітньої дитини, вивчивши зміст заяв по суті спору, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, беручи до уваги висновок органу опіки та піклування, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ у справі "Хант проти України"). Відповідно до положень ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Частиною 3 статті 4 СК України встановлено, що кожна особа має право на проживання в сім`ї. Згідно із вимогами ч. 1-3 ст. 5 СК України, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї та забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно до вимог ст. 150, 157 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Як визначено положеннями ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно із ч. 2 та 4 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167). Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків (Постанова Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, провадження № 61-12023св18, Постанова Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц, провадження № 61-4022 св 19). Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перелічена в ст. 164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно із роз`ясненнями, які містяться у п.п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Крім того, суд бере до уваги, що Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення у справі "Мамчур проти України", № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). При ухвалені рішення суд враховує рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", де встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (пункт 48). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Необхідно зазначити, що ухилення від виконання юридичного обов`язку - виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій, що перешкод у спілкуванні з дитиною йому ні хто не чинив і не чинить. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. У постанові від 02.10.2019 у справі № 461/7387/16-ц Верховний Суд вказав, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та грунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач на підтвердження позовних вимог до позовної заяви долучає: свою довідку та характеристику з місця роботи, рішення про розірвання шлюбу, свідоцтво про народження та паспорт дитини, довідку з її місця навчання та акт обстеження, складений з його слів про те, що неповнолітній син проживає разом з ним, однак будь-яких доказів умисного невиконання відповідачкою її материнських обов`язків щодо сина, що негативно впливає на нього, не надає. При цьому у позовній заяві, обгрунтовуючи свою позицію, зазначає про утримання "сина [PERSON] ", "доньок", "дітей", хоча такі не фігурують при розгляді даного спору, обгрунтовує необхідність позбавлення відповідачки батьківських прав позиціями Верховного Суду, які стосуються визначення місця проживання дитини, що свідчить про формальність підходу до підготовки спору до розгляду в судовому порядку. Зазначаючи, що [PERSON] біля трьох років не виконує своїх батьківських обов`язків, позивач не доводить належними та допустимими доказами винної поведінки відповідачки щодо умисного злісного ухилення від виконання батьківських обов`язків. При цьому тільки сам факт перебування останньої за кордоном не може бути безумовною підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки під час розгляду справи достеменно не встановлено, які саме життєві обставини, які можуть мати тимчасовий характер, спонукали її до такого рішення (матеріальне становище, сімейні обставини, запровадження карантинних заходів, уведення воєнного стану на території України, тощо). На підтвердження позовних вимог позивач не долучає і доказів, які свідчили б про аморальний спосіб життя відповідачки, зловживання алкогольними напоями, вчинення насильства стосовно дитини. Не доведено стороною позивача і жодних обставин, які б вказували на наявність у відповідачки особливостей, які становлять реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку, чи здійснення нею негативного впливу на нормальне самоусвідомлення дитини. Навпаки в судовому засіданні встановлено, що неповнолітній син сторін характеризувався та характеризується позитивно та мав і має успіхи в навчанні, спорті як у час, коли проживав з мамою, так і на даний час, що вказує на відсутність впливу будь-яких негативних факторів на нього. Також позивачем не доведено, в чому будуть полягати позитивні зміни в житті самої дитини в разі застосування до відповідачки такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав. До тверджень його представника про те, що таким чином син сторін матиме змогу вступити до вищого навчального закладу чи виїхати за кордон, суд ставиться критично, оскільки такі обставини не є визначеними законодавством підставами для застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. Крім того, дитина, яка досягла 16-річного віку, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Твердження ж про необхідність позбавлення відповідачки батьківських прав задля можливості [PERSON] в майбутньому вступити на навчання у ВНЗ, пов`язаний зі спортом, грунтується на припущеннях про те, що для вступу буде необхідна згода матері і можливо вона її не надасть, тому не береться судом до уваги. Щодо неналежного виконання відповідачкою свого обов`язку із утримання сина, то суд зазначає, що позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, яка проживає з ним. Даючи оцінку поданій [PERSON] заяві про визнання позову, суд зазначає таке. У частинах першій, четвертій статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Отже, в розумінні приписів ст. 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. З огляду на викладені норми права, заява відповідачки від 05.12.2023, в якій вона визнала позов про позбавлення її батьківських прав, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини. Відтак, суд не прийняв таку відмову в підготовчому судовому засіданні та призначив справу до розгляду, оскільки у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме ч. 3 ст. 155 СК України, та порушує інтереси неповнолітньої дитини. Верховний Суд у постанові від 10.11.2023 у справі № 401/1944/22 також наголосив на тому, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України, для позбавлення батьківських прав. Більше того, суд зазначає, що в судовому засіданні не вдалося встановити дійсні обставини, які спонукали відповідачку до прийняття позиції про визнання позову. Навпаки, висловлення своєї позиції хоча і в такий спосіб, вказує на те, що вона не втратила інтерес до дитини, а, навпаки, в її словах "не маю ні часу, ні бажання нести свої обов`язки по відношенню до нього, оскільки він цього не заслуговує" відчувається образа, що є неприпустими по відношенню до дитини та потребує певної роботи (роз`яснень, впливу) з матір`ю зі сторони органу опіки та піклування. Також, як вбачається з висновку органу опіки та піклування, то він вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON] . Даний висновок та рішення є належним чином вмотивованим та позивачем не оскаржувалися. В судовому засіданні неповнолітній [PERSON] підтвердив свою прихильність до тата, однак не повідомив нічого поганого про свою маму, окрім відсутності спільних інтересів. Проаналізувавши всі надані докази по справі в їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, принципів об`єктивності, законності та справедливості, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до [PERSON] крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення її батьківських прав, тобто природніх прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, тому з урахуванням найкращих інтересів неповнолітнього сина сторін, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Разом з тим, оскільки встановлено, що на даний час [PERSON] займається вихованням та утриманням сина, а відповідачка не приймає активної участі у спілкуванні з дитиною, хоча не позбавлена змоги реалізувати таку можливість за допомогою широкого спектру дистанційного зв`язку, натомість формально відмовляється від сина, що свідчать про недостатньо сумлінне відношення до виконання нею батьківських обов`язків щодо виховання дитини, суд вважає за необхідне попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітньої дитини. При цьому суд вважає, що також слід покласти на Службу у справах дітей Долинської міської ради як орган опіки та піклування контроль за виконанням батьківських обов`язків відповідачки. У разі небажання відповідачки в подальшому змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, позивач не позбавлений права повторно звернутися до суду із аналогічним позовом. Розподіл судових витрат: частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, відповідно відсутні підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача понесених ним витрат на оплату судового збору. Від стягнення витрат за надання професійної правничої допомоги сторона позивача і так відмовилася. На підставі вищевикладеного, ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, ст. 51 Конституції України, ст. 4, 5, 7, 150, 157, 155, 164 СК України, ст. 81, 206 ЦПК України, ст. 11, 12 Закону України "Про охорону дитинства",

Outcome: dismissed