Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-08 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача Позивач [PERSON] звернулася до Звенигородського районного суду Черкаської області з вказаним позовом, в якому просить визнати об?єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок незавершений будівництвом з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою по [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0,2968 га з кадастровим номером №7121287200:01:002:0017, на якій розміщений будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . Визнати право власності за [PERSON] (одну другу) частину житлового будинку незавершеного будівництвом з господарськими будівлями та спорудами розташований за адресою по [ADDRESS] та (одну другу) частину земельної ділянки загальною площею 0,2968 га з кадастровим номером №7121287200:01:002:0017, на якій розміщений будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . Стягнути з відповідача понесені судові витрати по оплаті судового збору та правничої допомоги відповідно до представлених документів. В обґрунтування позову зазначає, що 28 травня 2002 року, вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON] , який був зареєстрований виконкомом Ізянської сільської ради Хустського району, Закарпатської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 08. Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 10 січня 2020 року шлюб розірвано. Від цього шлюбу сторони мають двох спільних дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 24 грудня 2006 року, перебуваючи в шлюбі, вони придбали будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі - продажу жилого будинку від 24.10.2006 року, який посвідчений приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т.О. та земельну ділянку з кадастровим номером 7121287200:01:002:0017, на якій розміщений придбаний будинок, на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки 24.10.2006 року, який посвідчений приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т.О. Площа придбаного будинку становила 48,2 кв. м, розмір жилої площі становив 32,2 кв. м., житловий будинок розташований на земельній ділянці розміром 2968 кв.м. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №361757291 станом на 13 січня 2024 року власником будинку та земельної ділянки за адресою [ADDRESS] є відповідач [PERSON] . Інформація про будинок з господарськими спорудами, який знаходиться адресою: [ADDRESS] внесена до Державного реєстру речового права 18.08.2017 року. Інформація про земельну ділянку, на якій знаходиться даний будинок внесена до Державного реєстру речового права 28.12.2015 року. Відповідно до рішення п?ятої сесії сьомого скликання Стецівської сільської ради № 5-2/7 від 29.01.2016 року вулиця Леніна була перейменована на вулицю Соборна. Згідно з технічним паспортом на час придбання були придбані: літ. «А» житловий будинок загальною площею 48,2 кв.м., літ. «а» прибудова, літ. «Б» гараж, літ. «В» літня кухня, літ. «В-1» сарай, літ. «б-1» прибудова-сарай, літ. «б-2» прибудова, літ. «П» вхід в погріб, літ. «П-1» погріб, огорожа (1), ворота (2). У період з 2010 року по 2012 рік позивач з відповідачем за спільні кошти, без відповідного дозволу на виконання будівельних робіт та без прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об?єкта здійснили реконструкцію, в результаті чого було збільшено загальний розмір придбаного будинку (літера А1) до 76,18 кв. м. за рахунок добудови веранди в 2010 році; проведено реконструкції літньої кухні (літера А2) зі збільшенням площі до 60,09 кв. м., добудована вбиральня, гараж - 24 кв.м. та сарай - 36,00 кв.м. в 2012 році. Житловий будинок, що на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , господарські споруди і будівлі були реконструйовані, добудовані, будівництво в 2012 році закінчено й він фактично, постійно експлуатується за функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача, підтвердженням є технічний паспорт складений суб?єктом господарювання - ФОП [PERSON] 15.11.2015 року, де наявні реконструйовані та самочинно збудовані будівлі, переобладнані приміщення. Будівлі, мають 100 % готовності, використовуються на протязі всього часу з 2010 року по даний час, але відповідач почавши процедуру введення в експлуатацію реконструкції будинку з господарськими спорудами та будівлями не завершив її, та на даний час повністю відмовився від введення в експлуатацію, не подає Декларацію про готовність до експлуатації об?єкта, тому через її відсутність, житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями розглядаються як незавершене будівництво. Узаконити усі реконструкції та перебудови, може зробити лише власник або співвласник. [PERSON] відмовляється в добровільному порядку зареєструвати самочинне будівництво відповідно до фактичного стану будівель на земельній ділянці та подати Декларацію про готовність до експлуатації індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, будівель і споруд сільськогосподарського призначення на ім?я органу державного архітектурно-будівельного контролю. За адресою придбаного будинку зареєстровані всі члени сім?ї бувшого подружжя: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Після розлучення, з початку 2020 року відповідач [PERSON] за даною адресою не проживає. Придбаний будинок з господарськими спорудами та земельна ділянка з кадастровим номером 7121287200:01:002:0017 за адресою: [ADDRESS] були оформлені на відповідача - [PERSON] , як голову сім?ї. Будинок з господарськими спорудами та земельна ділянка, на якій він розміщений, придбані та проведена їх реконструкція під час шлюбу за спільні кошти подружжя. Після розлучення відповідач, вчиняє перешкоди в користуванні будинком, скориставшись моментом, що позивач повезла за кордон сина, він змінив замки, вивіз та продав будівельні матеріали, вирізав батареї та котел, зняв кондиціонер, вивіз холодильник при тому, що він останні 4 роки в будинку не проживав та не дбав про нього. У добровільному порядку відповідач відмовляється врегулювати спір, неможливість використовувати та розпоряджатися спільним майном подружжя порушує майнові права позивача у зв`язку з чим вона змушена звертатися до суду. Представником відповідача адвокатом Демиденко А.І. подано до суду відзив на позовну заяву в якому вказано, що прохальна частина позову штучно підлаштована позивачкою під правові позиції ВП Верховного Суду і пов`язується з визнанням об`єктом спільної сумісної власності житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також земельної ділянки. Визнанням права власності за позивачкою на 1/2 частину житлового будинку незавершеного будівництвом з господарськими будівлями і спорудами та на земельної ділянки. Очевидним є факт самочинного будівництва садиби (A2), яка як об?єкт нерухомості виникла в результаті реконструкції літньої кухні, збудована на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети. У 2015 році, коли сімейні стосунки ще були нормальними, відповідач дійсно намагався впорядкувати всі питання, які були пов?язані з реконструкцією будинку без відповідного дозволу. Був виготовлений новий технічний паспорт на спірний об?єкт після його реконструкції. В ньому зазначені результати самочинного будівництва. Вони свідчать про те, що до придбаного будинку (А1) була добудована веранда, а на місці літньої кухні побудовано новий житловий будинок (А2). Під час вивчення питання про узаконення результатів реконструкції в тих чи інших компетентних районних структурах відповідач самотужки розв?язати його не зміг. Сімейні стосунки погіршилися, все йшло до розірвання шлюбу. З 15 жовтня 2019 року відповідач змінив місце церковної служби. Вибув до Одеської області, де спочатку був кліриком Одеської єпархії Православної Церкви України, а потім з 26 лютого 2021 року настоятелем Свято-Дмитрівської парафії села Пужайкове Одеської єпархії, де по даний час проживає без реєстрації в будинку церковної громади. Заробітну плату не отримує, існує за рахунок пожертвувань мешканців цієї ж громади. Рішенням суду від 29.10.2019 року з відповідача стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку на утримання неповнолітніх синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 10 січня 2020 року шлюб між сторонами розірвано за ініціативою позивачки. Матеріальне становище відповідача є тяжким. Доводи позивачки про добровільний поділ їх спільного майна є неправдивими. Коли відповідач через півроку повернувся в с. Стецівку, то сім?ї і де- юре , і де-факто вже не було. Позивачка змінила замки в будинку, стала вивозити рухоме майно та готуватись з синами до переїзду в Закарпаття, а після - до роботи в Чехії. Все так і вийшло. Після чергового відвідування спірного будинку відповідач дійсно поміняв замки та теж забрав деяке рухоме майно, оскільки боявся, щоб воно стало надбанням крадіїв. У січні 2024 року позивачка на декілька днів знову повернулась до спірного будинку, де продовжила свої дії, направлені на заволодіння як рухомим, так і не рухомим майном. Зняла у всіх кімнатах будинку двері та сховала їх в односельчан. Відповідач вважає позов необґрунтованим, а тому не вбачає перспектив для його задоволення. Позивач подала до суду заяву про зміну (уточнення) позовних вимог, відповідно до якої просить суд визнати об?єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 0,2968 га з кадастровим номером № 7121287200:01:002:0017, на якій розміщений будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на об?єкту незавершеного будівництва за адресою: [ADDRESS] , що складається з житлового будинку (літера А), прибудова «а» загальною площею 76,18 кв.м, житловою площею 30,85 кв.м., літня кухня (літера В) площею 60,09 кв.м., вбиральня, гараж (літера Б), сарай (літера В1), сарай прибудова «б» 1, прибудова «б»2; льох-вхід «П», льох «п»1, огорожа, ворота; та частину земельної ділянки загальною площею 0,2968 га з кадастровим номером № 7121287200:01:002:0017, на якій розміщений будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . Стягнути з відповідача судові витрати. Також позивач подала відповідь на відзив, де зазначила, що відповідач у відзиві не заперечує та не спростовує факт придбання майна ,перебуваючи в шлюбі за спільні кошти подружжя, а навпаки підтверджує його. Відповідач визнає, що будинок та інші будівлі за спільною адресою проживання ( [ADDRESS] ) були переобладнані, перебудовані та добудовані без відповідного дозволу на виконання будівельних робіт. Узаконити усі реконструкції та перебудови може лише власник або співвласник. Заявлені позовні вимоги вимоги підтримує та просить їх задоволити. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі 23.01.2024 року до суду надійшла позовна заява про поділ спільного майна подружжя та заява про забезпечення позову. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 24.01.2024 у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. 24.01.2024 року представником відповідача адвокатом Архиповою К.Г. подано заяву про ознайомлення із матеріалами справи. 06.02.2024 року від відповідача надійшло повідомлення про допуск адвоката Демиденка А.І. до участі у справі. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 21.02.2024 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 19.03.2024 року представником відповідача адвокатом Демиденком А.І. подано відзив на позов. 26.03.2024 року позивачем подано до суду заяву про зміну (уточнення) позовних вимог та відповідь на відзив. 09.04.2024 року представником відповідача адвокатом Демиденком А.І. подано заяву про слухання справи без його участі за наявними матеріалами. Просить врахувати відзив на позовну заяву при винесенні рішення. 09.04.2024 року позивачем подано заяву про розгляд справи за наявними матеріалами в справі без її участі. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Фактичні обставини, встановлені судом Суд, вивчивши матеріали справи та подані сторонами докази, встановив наступні фактичні обставини справи. У суді встановлено, що сторони згідно свідоцтва про народження, серія [NUMBER] від 18.01.2008 року, виданого Стецівською сільською радою Звенигородського району Черкаської області, мають сина [PERSON] , [INFO] , про що в Книзі реєстрації народжень 18.01.2008 року зроблено відповідний актовий запис за № 8. Батьками дитини записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10). Згідно витягу з реєстру Ватутінської територіальної громади № 2023/000303059 від 12.01.2023, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). [PERSON] , [INFO] , відповідно до довідки про внесення відомостей до єдиного державного демографічного реєстру, має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Відповідно до довідки № 284/21-05 від 10.07.2023 року, виданої старостою Стецівського старостинського округу, відомо, що за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] зареєстровані та проживають: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 14). Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 24.10.2006 року, який посвідчений приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т.О., [PERSON] придбав жилий будинок за [ADDRESS] (а.с.15). Відповідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.11.2006 року, номер витягу: 12582237, [PERSON] зареєстрував право власності на будинок, реєстраційний номер 11591099, номер запису: 9, форма власності: приватна, частка 1/1(а.с.17). Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.10.2006 року, який посвідчений приватним нотаріусом Звенигородського районного нотаріального округу Федоровою Т.О., [PERSON] придбав земельну ділянку площею 2968 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (а.с.18). Відповідно до довідки № 283/21-05 від 10.07.2023 року, виданої старостою Стецівського старостинського округу, відомо, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] . Будинок розташований на земельній ділянці розміром 0.2968 га, кадастровий номер № 7121287200:01:002:0017, що перебуває у приватній власності (а.с.20). Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок садибного типу, власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 24.10.2006 року (а.с.21-24). Відповідно до технічного паспорту, складеного ФОП [PERSON] 15.11.2015 року, де замовником є[PERSON] за адресою: [ADDRESS] , наявні схеми реконструйованих та самовільно збудованих будівель (а.с.25-30). Відповідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.02.2017 року, номер витягу: 95233787, [PERSON] зареєстрував право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 1331105571212, номер запису про право власності: 21948977, форма власності: приватна (а.с.31). Відповідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.08.2017 року, номер витягу: 95000111, [PERSON] зареєстрував право власності на земельну ділянку площею 0.2968 га кадастровий номер № 7121287200:01:002:0017 за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 820796071212, форма власності: приватна (а.с.32). Відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , 28.05.2002 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] виконкомом Ізянської сільської ради Хустського району Закарпатської області, за актовим записом № 08 (а.с.42). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] , розірвано 10.01.2020 року відповідно до рішення Звенигородського районного суду Черкаської області (а.с.43). Відповідно до витягу № НВ-7100041072024 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, кадастровий номер земельної ділянки № 7121287200:01:002:0017 за нормативною грошовою оцінкою земельної ділянки становить 75058, 73 грн. (а.с.44). Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності про вартість житлового будинку, загальна оціночна вартість житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , станом на 12.01.2024 року складає 315 800,00 грн. без урахування ПДВ. Оцінювач [PERSON] (а.с.45). Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін. У справі, яка розглядається судом, спір стосується поділу спільного майна подружжя. Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Суд зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, провадження № 12-80гс20 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20 (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)). Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Суд констатує, що ні виділу в натурі, ні визначення порядку користування вказаним спірним майном сторонами здійснено не було. Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Також, відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Крім цього, суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)). Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах Позивачки з Відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною 1 статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно із правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду від 22.01.2020 у справі №771/2302/18 «статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Як з`ясовано судом, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з позивачкою [PERSON] , відповідачем [PERSON] 24.10.2006 року придбано будинок [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу за реєстровим номером 2363 та земельну ділянку площею 2968 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу за реєстровим номером 2366. Правовстановлюючі документи на спірний будинок та земельну ділянку оформлено на відповідача [PERSON] . Як на підставу для задоволення позовних вимог, позивач стверджує, що спірний будинок та земельну ділянку придбали в інтересах сім`ї та за спільні кошти їх з відповідачем, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд звертає увагу сторін, що факт реєстрації шлюбу в державних органах РАЦС тягне за собою встановлення презумпції виникнення спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям під час дії зареєстрованого шлюбу, однак тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Також, частиною 3 статті 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, що наведене у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року (Постанова N 6-2891цс15). На переконання суду, беручи до уваги зазначені вище норми закону, а також встановлені судом факти, насамперед, проживання сторін по справі у зареєстрованому шлюбі та введення спільного сімейного бюджету в період купівлі об`єкту нерухомості - спірного будинку, а також мету придбання спірного майна, судом з`ясовано, що придбаний сторонами будинок, незважаючи на оформлення правовстановлюючих документів на ім`я відповідача, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в рівних частках між сторонами, тобто по частині кожному. Щодо вимог про поділ земельної ділянки Разом з тим, вирішуючи спір у частині поділу земельної ділянки, на якій розташований спірний житловий будинок, суд вважає за необхідне застосувати положення частини першої статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України. Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). За змістом статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, відбувається одночасний перехід права власності на земельну ділянку. Системний аналіз змісту статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 дійшла висновку, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати те, що норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства». У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Враховуючи наведені положення норм матеріального права, суд приходить до висновку, що спірна земельна ділянка на якій знаходиться будинок, який є спільною власністю подружжя також підлягає поділу, тобто право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, тобто частина земельної ділянки. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року, справа № 504/3831/19. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. ч. 1,2, 3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Позивачем сплачено судовий збір за подання позову у розмірі 1954,29 грн. та 605,60 грн. за подання заяви про забезпечення позову. Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 24.01.2024 у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено, тож судовий збір у розмірі 605,60 грн. за подання заяви про забезпечення позову стягненню з відповідача не підлягає. Оскільки суд дійшов переконання про задоволення позову про поділ спільного майна подружжя, то підлягає стягненню з відповідача сума сплаченого судового збору у розмірі 1954,29 грн. Стосовно стягнення витрат на правничу допомогу, суд доходить до наступного висновку. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Представником позивача подано до суду копію договору про надання правової допомоги, квитанцію про оплату обумовленої суми гонорару та розрахунок вартості фактично виконаних робіт. Разом з тим з вказаного розрахунку вбачається що до нього включено «підготовку заяви про забезпечення позову - 0,5 години - 1000,00 грн.», однак враховуючи, що ухвалою суду було відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову, відтак сума вартості даної роботи підлягає вирахуванню з загального розміру витрат на правову допомогу, а тому, з урахуванням того, що заперечень від відповідача про стягнення таких витрат та наведеного вище не надійшло, судові витрати на оплату послуг правової допомоги підлягають стягненню з відповідача у розмірі 9000,00 грн.

Outcome: approved