Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

До Святошинського районного суду м. Києва звернулась [PERSON] із вказаним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування цієї вимоги зазначила, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої залишилась квартира за адресою: [ADDRESS] , право на проживання в якій, аонп отримала згідно ордера №Г 167667 від 18.10.1з971 року. За життя, [PERSON] через свого представника [PERSON] на підставі довіреності зверталась до Центру надання адміністративних послуг у Святошнському районі міста Києва, з приводу отримання свідоцтва про право власності на житло шляхом приватизації, однак по данній заяві було неправомірно відмовлено. З урахування цього, вона вимушена звернутися до суду із вказаним позовом. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24.10.2023 року відкрито провадження за позовом, визначено здійснити його розгляд за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена в передбаченому законом порядку. Її представник звернулася до суду із письмовою заявою, згідно якої просить справу розглянути за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач - уповноважений представник Київської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений в передбаченому законом порядку, подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Згідно частини 3 статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. В звязку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно оредара №Г 167667 від 18.10.1971 року на житлове приміщення, виданого на підставі рішення Жовтневої районної ради від 11.10.1971 року №2752, [PERSON] на сім`ю з двох людей, а саме [PERSON] , видано право на заняття однокмінатної квартири [ADDRESS] (а.с. 15). Розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 05.01.2023 року № 20, внесено зміни в договір найму житлового приміщення на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , у якій проживає одна особа (довіритель). Договір найму укладено з [PERSON] у зв`язку зі смертю наймача [PERSON] (а.с. 16). Згідно технічного паспорту від 22.02.2023 року, на квартиру [ADDRESS] , замовником технічної інтвентаризації є [PERSON] (а.с. 9-12). Відповідно до інформації про задеклороване/зареєстроване місце проживання особи від 29.03.2023 року №91135157, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 27.12.1971 року (а.с. 13). 29.03.2023 року [PERSON] звернулась до Центру надання адміністративних послуг у Святошинському районі м. Києва для оформлення та видачі свідоцтва про право власності на житло з наступними документами: оформлена заява на приватизацію квартири, житлового приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про реєстрацію місця проживання; копія оредара про надання житлової площі; технічний паспорт на користування та розпорядження (а.с. 8). Документи були подані [PERSON] , як представником [PERSON] на підставі довіреності №673 від 13.09.2022 року, про що вказано в описі документів (а.с. 8). 12.04.2023 року рішенням органу приватизації державного житлового фонду Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації №32/35 відмовлено у приватизації квартири у зв`язку з тим, що подані документи не відповідають вимогам чинного законодавства, а саме: копія довіреності на представництво Ваших інтересів не завірена нотаріально (а.с. 18). Як вбачається з матеріалів спадкової справи, згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 06.04.2023 року, [PERSON] померла [INFO] . За життя, [PERSON] склала заповіт 11.02.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Іванніковим В.М., згідно з яким заповіла позивачу [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право (а.с. 5). 20.04.2023 року на підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рум`янцевою В.А. здійснено реєстрацію спадкової справи, що підтверджується Витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі №72201176 від 20.04.2023 року (а.с.6). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмова від її прийняття спадкоємцями за заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день прийняття спадщини. Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Частиною четвертою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України. які постійно проживають у цих квартирах (будинках), або перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. За змістом статей 3, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймають не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність. У пункті 17 Положення про порядок передачі квартири (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (далі - Положення), визначено, що громадянин , який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Пунктом 18 Положення визначено порядок передачі квартир багатоквартирних будинків та передбачено які документи подаються до органу приватизації, а саме: заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним; копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо); довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку; документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності); заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовом про захист права приватної власності» роз`яснено, що у разі не передання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними право власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві. У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на квартиру. Таким чином, обов`язковою умовою переходу права вимоги у порядку спадкування до спадкоємців про визнання за ними права власності на квартиру, в якій проживали спадкодавці, але померли до вирішення питання відповідним державним органом про її приватизацію, є звернення спадкодавця до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою. Для вирішення питання про наявність права вимагати визнання за спадкоємцем права власності на квартиру вирішальне значення може мати встановлення обставин, чи була розглянута в установлений строк заява про приватизацію квартири, чи була відмова відповідного органу приватизації у задоволенні заяви правомірною (чи були наявні заборони для передачі квартири наймачеві). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18) зроблено висновок про те, що якщо спадкодавець не набув права власності на майно, проте розпочав процедуру його приватизації відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації, а не права власності. Як вбачається з опису документів на приватизацію квартири та рішення про відмову у приватизації квартири, померла [PERSON] зверталась до відповідного органу приватизації через свого представника на підставі довіреності [PERSON] з належно оформленою заявою, проте органом приватизації було відмовлено в розгляді заяви, оскільки довіреність на представництво інтересів [PERSON] нотаріально не завірена. Проте, відповідно до п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яким визначено порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, не передбачено нотаріально посвідченої копії довереності на представництво інтересів громадянина, який звертається з заявою про приватизацію, що свідчить про необґрунтованість наданої орагном приватизації Святошинської РДА відмовіді про відмову [PERSON] в приватизації спірної квартири. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 910/3009/18, від 05.05.2020 року у справі № 750/3917/17, від 13.10.2020 року у справі № 369/10789/14-ц сформульовано загальний висновок про те, що суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. З урахуванням викладеного, беручи до уваги, що спадкоємець внаслідок незаконної відмови в приватизації житла, позбавлена можливості оформити право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , суд прийшов до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Згідно частин 1-3, 5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved