Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

19 грудня 2023 року адвокат Михайленко Н.М., яка є представником [PERSON] звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] , предметом якого є: визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 0,23 га за цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачка та відповідачі, відповідно до дублікату свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 березня 2001 року, отримали у спадщину після смерті їх матері [PERSON] , яка померла [INFO] , по 1/3 частці кожен житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . В подальшому відповідно до договору дарування № 894 від 09 квітня 2001 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] по 1/3 своїх часток вказаного житлового будинку та вона стала власницею цілого житлового будинку. Посилаючись на те, що позивачка не може оформити право власності на земельну ділянку для обслуговування належного їй житлового будинку через наявність державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого на попереднього власника матір позивачки [PERSON] просила про задоволення позову. Судові витрати представник просила віднести на рахунок позивачки. Учасники справи в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивачки надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивачки, в якій, крім того, зазначила, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 130 ЦПК України, до суду не з`явилися та не повідомили про причини своєї неявки. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що на підставі рішення ХІІ сесії Парутинської Ради народних депутатів від 17 грудня 1993 року [PERSON] було передано у приватну власність земельна ділянка площею 0,23 га за цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, яка розташована на території Парутинської сільської Ради народних депутатів, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю серії МК без номера від 21 березня 1994 року (а.с. 16). Згідно з копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , що видане 17 квітня 2000 року, [PERSON] , яка є матір`ю позивачки, що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] , померла [INFO] (а.с. 8, 9). З копії дублікату свідоцтва про право на спадщину за законом НСО 693223 від 22 березня 2001 року виданого державним нотаріусом Другої очаківської державної нотаріальної контори вбачається, що позивачка [PERSON] та відповідачі [PERSON] та [PERSON] отримали у спадщину після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] (а.с. 10). Згідно з копією договору дарування частини жилого будинку АВР № 631713 від 09 квітня 2001 року посвідченого державним нотаріусом Другої очаківської державної нотаріальної контори, відповідачі [PERSON] та [PERSON] подарували, а [PERSON] прийняла в дар 2/3 частки житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами, які розташовані за вказаною вище адресою (а.с 14). Як вбачається з листа Очаківської районної філії КП «Миколаївського МБТІ» № 106 від 28 вересня 2023 року нерухоме майно житловий будинок за адресою: [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON] -1/3 частка по свідоцтву про право на спадщину № 678 від 22 березня 2001 року посвідченому Другою очаківською державною нотаріальною конторою та зареєстрованому Очаківською районної філією БТІ 28 березня 2001 року за Р № 194 та 2/3 частки по договору дарування № 894 від 09 квітня 2001 року посвідченому Другою очаківською державною нотаріальною конторою та зареєстрованому Очаківською районної філією БТІ 23 квітня 2001 року за Р № 194 (а.с. 15). Відповідно до ч. 1 ст.\~120\~Земельного кодексу\~України в редакції, яка діє на теперішній час, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Разом із тим, при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка розглядається, слід враховувати, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруд, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16 і Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від них. При ухваленні рішення щодо набуття у приватну власність спірної земельної ділянки, суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 77-81\~ЦПК України про їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. При цьому, згідно зі статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування покладається на сторони в рівній мірі. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З урахуванням викладеного, а також того, що позивачка свій процесуальний обов`язок доказування виконала довела належними та допустимими доказами факт набуття нею у власність на законних підставах, а саме з правочину, житлового будинку, суд дійшов висновку, що вона також набула право власності на спірну земельну ділянку для обслуговування цього будинку, а тому її позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Судові витрати за клопотанням представника позивачки суд відносить на рахунок позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: approved