Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-14 00:00:00

06.02.2024 року до Калинівського районного суду Вінницької області звернувся [PERSON] із вказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на його користь моральну шкоду, завдану вчиненням кримінального правопорушення у розмірі 10000,00грн. В обґрунтування цієї вимоги зазначив, що ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 24.01.2024 року у справі № 132/1876/23, [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, на підставі ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження закрито на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України. При цьому, цивільний позов було залишено без розгляду та роз`яснено йому право пред`явити позов в порядку цивільного судочинства. Відповідно до цієї ухвали, судом встановлено, що [PERSON] - 20.01.2022 року близько 17год.00хв. перебуваючи в дворі будинку [ADDRESS] , біля під`їзду № 7, маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень [PERSON] , з яким у нього раніше виникали конфлікти на побутовому ґрунті, підійшов до останнього, при цьому тримаючи дерев`яну палицю під зимовою курткою. Реалізуючи злочинний умисел, [PERSON] усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою заподіяння шкоди здоров`ю [PERSON] , тримаючи в руці дерев`яну палицю, наніс нею один удар в ділянку тім`яної частини голови [PERSON] . В результаті протиправних дій [PERSON] , потерпілий [PERSON] відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 10 від 21.02.2022 року, отримав тілесне ушкодження у вигляді садна волосяної частини голови, яке виникло від травматичної дії (удару, співударяння) тупого твердого предмета (предметів), по давності утворення відповідає строку, вказаному у постанові про призначення судово-медичної експертизи - 20.01.2022 року, належить до легкого тілесного ушкодження (згідно п.2.3.5 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995 року). Вважає, що діями [PERSON] йому була завдана маральна шкода, яка полягає в тому, що в його житті відбулись негативні зміни: з`явились неприємні думки і спогади про наслідки події, страх можливого їх повторення, насторога, тривога, емоційні переживання, фізичні незручності, дискомфорт, тимчасова відірваність від активного життя, знижений та нестійкій настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна наруга, нервозність, дратівливість, замкненість, відлюдкуватість, приниження. Також, діями [PERSON] були порушені його актуальні життєві плани щодо нової продуктивної реалізації. Наслідки події, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу (на лікування, правові заходи), обумовили необхідність залучення ним значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, які вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання, а тому розмір завданої моральної шкоди оцінює в сумі 10000,00грн. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.02.2024 року, визначено склад суду з розгляду позову, а саме головуючого суддю Сєліна Є.В. Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 12.02.2024 року, відкрито провадження за позовом, визначено здійснити його розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. На підставі ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 14.03.2024 року, закрите підготовче провадження у даній справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Позивач [PERSON] в судовому засіданні просив суд позовні вимоги задовольнити з підстав, зазначених у поданому позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав відзив на позовну заяву, в якому просив суд позовні вимоги залишити без задоволення, оскільки позивачем [PERSON] суду не надано жодних належних та допустимих доказів наявності моральної шкоди, його вини в її заподіянні, протиправності будь-яких його діянь, та не доведено, що в результаті подій, які мали місце 20.01.2023 року, позивачу було завдано саме такого розміру глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей або позбавлення його можливості їх реалізації. Представник відповідача [PERSON] - адвокат ДОВГАЛЮК Л.І. в судовому засіданні підтримала позицію свого довірителя, та просила суд позовні вимоги залишити без задоволення. Суд, оцінюючи, належність, допустимість й достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, які містяться в матеріалах справи, приходить до наступних висновків. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] - 20.01.2022 року близько 17год.00хв. перебуваючи в дворі будинку [ADDRESS] , біля під`їзду № 7, маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень [PERSON] , з яким у нього раніше виникали конфлікти на побутовому ґрунті, підійшов до останнього, при цьому тримаючи дерев`яну палицю під зимовою курткою. Реалізуючи злочинний умисел, [PERSON] усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою заподіяння шкоди здоров`ю [PERSON] , тримаючи в руці дерев`яну палицю, наніс нею один удар в ділянку тім`яної частини голови [PERSON] . В результаті протиправних дій [PERSON] , потерпілий [PERSON] відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 10 від 21.02.2022 року, отримав тілесне ушкодження у вигляді садна волосяної частини голови, яке виникло від травматичної дії (удару, співударяння) тупого твердого предмета (предметів), по давності утворення відповідає строку, вказаному у постанові про призначення судово-медичної експертизи - 20.01.2022 року, належить до легкого тілесного ушкодження (згідно п.2.3.5 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995 року). Вищезазначені обставини встановлені ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 24.01.2024 року у справі № 132/1876/23, яка набрала законної сили, згідно якої [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, на підставі ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження закрито на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України. При цьому, цивільний позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням - залишено без розгляду та роз`яснено позивачу право пред`явити позов в порядку цивільного судочинства. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15 ЦК України). Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ні дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Закриття кримінального провадження, згідно з п.1 ч.2 ст.284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду, у зв`язку з чим позивач звернувся в порядку цивільного судочинства з відповідним позовом про стягнення моральної шкоди, оскільки йому була заподіяна така шкода, внаслідок злочинних дій відповідача. Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України (у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності) доктриною кримінального права визначено як нереабілітуючу підставу звільнення від кримінальної відповідальності. Сам факт закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав свідчить про наявність складу злочину у тому діянні, в якому обвинувачується особа та вину цієї особи у вчиненні такого злочину. За положеннями частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 398/571/15-ц, звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, в контексті розглядуваного правового інституту, не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинуватою у вчиненні злочину. У такому випадку КК України виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючими. Верховний Суд України у постанові від 19 серпня 2014 року у справі № 3-51гс14, вказав, що аналіз норм ЦК України щодо відшкодування шкоди з урахуванням визначених процесуальним законодавством принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства дає підстави для висновку, що законодавством не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди, діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Наведений висновок було підтверджено Верховним Судом, зокрема у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 648/2035/17. Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно роз`яснень, викладених ів пункті 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. За пунктом 9 даної Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини вказує, що перше речення статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає від держав, серед іншого, запровадження законодавчих та адміністративних механізмів, спрямованих на забезпечення ефективного стримування загроз праву на життя у контексті як державної, так і приватної діяльності, під час здійснення якої право на життя може опинитися під загрозою (рішення у cправі «Енерюлдіз проти Туреччини»). Якщо порушення права на життя чи тілесну недоторканість не здійснюється навмисно, позитивне зобов`язання за статтею 2 Конвенції щодо створення ефективної судової системи не обов`язково вимагає надання кримінально-правового засобу правового захисту в кожному випадку (рішення у справі «Во проти Франції»). Ґрунтуючись на природно-правових засадах розумності й добросовісності, суд бере до уваги вразливість становища позивачів, ступінь важливості для них предмета спору та, відповідно, необхідність вияву суб`єктами правозастосування особливої сумлінності при розгляді справи цієї особи. При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. В рішенні Європейського суду з прав людини від 28 травня 1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі» зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які … зіткнулися з проблемами ... можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц зазначила, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині 3 статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив потерпілий. Виходячи з обставин справи, суд дійшов висновку про наявність моральної шкоди, оскільки позивач [PERSON] зазнав фізичний біль та страждання у зв`язку з ушкодженням здоров`я, а також душевні страждання у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, в результаті чого у нього істотно змінився звичайний спосіб життя. При визначенні розміру цієї моральної шкоди, суд враховує поведінку відповідача [PERSON] , який наніс тілесне ушкодження умисно, при цьому в якості знаряддя використав дерев`яну палицю, якою завдав удару в життєво важливий орган (голову), своєї вини у завданні моральної шкоди взагалі не визнав, вибачень не попросив, та жодним чином на протязі понад два роки, як під час проведення досудового розслідування, так і судового розгляду кримінального провадження, а також після звернення позивача до суду із вказаним позовом в порядку цивільного судочинства, не вживав жодних заходів щодо її відшкодування добровільно в будь-який спосіб. Суд, з урахуванням глибини, інтенсивності, характеру, тривалості перенесених позивачем [PERSON] моральних страждань, істотності вимушених змін в організації його життя, а також основоположних засад виваженості і справедливості, приходить до переконання, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 10000грн.00коп., відповідатиме понесеним стражданням, та буде справедливим і достатнім для задоволення його потреб. Таким чином, заявлений [PERSON] цивільний позов підлягає до повного задоволення, оскільки відповідає вимогам закону. Оскільки відповідач [PERSON] згідно довідки Козятинської м/р МСЕК серії 12 ААГ № 018801 від 30.05.2022 року, є інвалідом 2-ої групи безтерміново, то відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За приписами частин першої-третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: approved