Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-09 00:00:00

У січні 2021 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, що був укладений 13.02.2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Колісник І.Г., зареєстрований в реєстрі за № 81. Позов обґрунтовує тим, що 21.08.2018 вироком Франківського районного суду м. Львова, який ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01.02.2018 залишено без змін, [PERSON] визнано винуватою у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 137 КК України, та призначено покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України [PERSON] звільнено від покарання із встановленням 1 (одного року) іспитового строку. Крім того, в ході розгляду кримінальної справи позивачем та його дружиною було заявлено цивільний позов про стягнення з [PERSON] на їх користь по 300 000,00 грн. на кожного, та 1827 грн. витрат на поховання, який було частково задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь позивача та його дружини моральну шкоду у розмірі 150 000,00 грн. на кожного. На виконання вищевказаного вироку Франківського районного суду м. Львова 01.03.2018 року видано виконавчі листи № 465/1604/15-к, на підставі якого постановою державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Савкою В.В. відкрито виконавчі провадження ВП № [NUMBER], ВП № [NUMBER]. Зазначає, що постановою державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Савкою В.В. від 19.03.2018, накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] .. В подальшому, постановою державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Савкою В.В. від 03.10.2019, виконавчий лист № 465/1604/15-к, виданий 01.03.2018 Галицьким районним судом м. Львова, направлено до Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, пояснивши, що в [PERSON] немає грошових коштів чи іншого рухомого та нерухомого майна, тому виконати рішення суду на території міста Львова немає можливості, а [PERSON] має зареєстроване місце проживання у місті Києві і, можливо орган державної виконавчої служби за місцем її проживання зможе виконати вирок суду. Однак, 13.02.2018 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого [PERSON] передала, а [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] продовжує мати зареєстроване місце проживання у вказаній квартирі, що свідчить про фіктивний характер договору, адже жодний новий власник не буде купувати квартиру, у якій буде проживати стороння та невідома йому особа. У зв`язку з чим, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.01.2021 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Відповідно до вимог ч.6 ст. 187 ЦПК України судом направлений запит до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА щодо місця реєстрації відповідачки [PERSON] , [INFO] . Згідно відповіді на запит від 10.02.2021 зазначена особа зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.02.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. 16.01.2024 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду на 10.04.2024 на 14.00 год. В подальшому, в судове засідання, призначене на 10.04.2024, сторони по справі не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позов задовольнити та ухвалити відповідне рішення. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату і час розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву не подали, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів, на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. В судовому засіданні дослідженими доказами встановлено, що у відповідності до вироку Франківського районного суду м. Львова від 21 серпня 2017 року по справі № 465/1604/15-к, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01 лютого 2018, [PERSON] визнано винуватою у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 137 КК України, та призначено покарання у виді 3 (трьох) років обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України [PERSON] звільнено від покарання із встановленням 1 (одного року) іспитового строку. Цивільний позов задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] моральну шкоду у розмірі 150 000,00 грн. на кожного. На виконання вищевказаного вироку Франківського районного суду м. Львова 01.03.2018 року видано виконавчі листи № 465/1604/15-к, на підставі якого постановами державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Савкою В.В. відкрито виконавчі провадження ВП № [NUMBER], ВП № [NUMBER]. 19.03.2018 постановою державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Савкою В.В., накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] .. Постановою державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Савкою В.В. від 03.10.2019, виконавчий лист № 465/1604/15-к, виданий 01.03.2018 Галицьким районним судом м. Львова, направлено до Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, у зв`язку із зареєстрованим місцем боржника в Печерському районі м. Києва. 13.02.2018 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу належної їй квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колісник І.Г. та зареєстрований за номером: 81. Так, суд дійшов висновку, що наявність вищевказаних обставин в їх сукупності свідчить про те, що у даному правочині внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мали інші цілі, ніж передбачені правочином, у зв`язку із чим, суд дійшов висновку, що даний правочин є фіктивним та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Доказів щодо зворотного суду надано не було. Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України(далі -ЦК України). Даючи оцінку доводам позовної заяви про недійсність правочину з підстав його фіктивності та порушення оспорюваним договором прав позивача суд керується загальними положеннями цивільного законодавства, положеннями, які встановлюють умови чинності правочинів та підстави визнання правочину недійсним. Так, відповідно до положень статей3,15 ЦК Українипідставою для судового захисту цивільного права або інтересу є його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини 1 статті 12, частини 1 статті 13 цього Кодексу особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, але у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Відповідно достатті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно достатті 655 цього Кодексу за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За змістом частини п`ятоїстатті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За приписом частини першоїстатті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятоїстатті 203 ЦК України, що за правиламистатті 215 цього Кодексує підставою для визнання його недійсним. Згідно з частиною третьоюстатті 13 ЦК Українине допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)». Відповідно до правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17, провадження № 61-26562св18, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, провадження № 61-2761св19, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Боржник не є абсолютно вільним в обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. Правочин щодо відчуження майна набуває ознак фраудаторного саме в період настання у боржника обов`язку щодо погашення заборгованості перед кредитором, а не з набранням законної сили рішення суду про стягнення з боржника коштів на користь кредитора. Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові по справі № 369/11268/16-ц: «Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.». Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третястатті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбаченастаттею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбаченастаттею 228 ЦК України. У постанові Верховного Суду по справі № 922/1903/18 від 20 травня 2020 року суд звертає увагу на тому, що «боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може». Так, суд дійшов висновку, що з огляду на наявність вироку Франківського районного суду м. Львова від 21.08.2017, відкритим виконавчим провадженням ВП [NUMBER], фактичну реєстрацію в квартирі [PERSON] як до так і після її продажу, подальше її формальне відчуження на користь відповідача-2, а саме 13.02.2018 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ними, є протиправним, а тому даний договір підлягає визнанню недійсним, а тому позовна заява підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат підтверджується квітанцією № 72710 від 26.01.2021 про сплату судового збору у сумі 908,00 грн, який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: approved