Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-08 00:00:00

в позові вказано, що «… [INFO] помер мій брат [PERSON] , а [INFO] помер мій батько - [PERSON] . 22 серпня 1987 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на будинковолодіння в [ADDRESS] . Реєстрація проведена на підставі виданого Івано-Франківським МЖЕО 19.08.1987 року [PERSON] , як голові колгоспного двору, свідоцтва про право власності на вказане вище будинковолодіння. яке видано останньому на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківського міськвиконкому №158 від 10.06.1987 року. 15 березня 2019 року, мені, [PERSON] , державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори, було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на будинковолодіння (житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами) в [ADDRESS] після померлого [INFO] - [PERSON] , спадкова справа №886/2018, зареєстровано в реєстрі за №2-188. Згідно із Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 15 березня 2019 року вказане вище свідоцтво про право на спадщину за заповітом внесено до Спадкового реєстру. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.03.2019 за [PERSON] зареєстровано право власності на будинковолодіння в [ADDRESS] , що складається з житлового будинку, житловою площею 33,4 кв.м., загальною площею 56,9 кв.м. зазначено в плані літерою «А», комора, загальною площею 16,7 кв.м., зазначено літерою «Б», сарай, загальною площею 24 кв.м., зазначений літерою «В», літня кухня, загальною площею 16.6 кв.м.. зазначена літерою «Г», сарай, загальною площею 37.7 кв.м., зазначений літерою «Г1». сарай, загальною площею 7,4 кв.м., зазначено літерою «Д», навіс, загальною площею 13 кв.м., зазначений літерою «Ж», сарай, загальною площею 6,8 кв.м., зазначений літерою «З», сарай, загальною площею 50 кв.м., зазначений літерою «И», вбиральня, загальною площею 1 кв.м., зазначена літерою «У», огорожа, за «№1». огорожа за «№2». Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 березня 2021 по справі №344/13543/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину суд визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом номер 2-118 видане 15 березня 2019 [PERSON] державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Антонюк Л.І.. Рішення суду набрало законної сили 16 червня 2021. Перелічені вище обставини підтверджуються свідоцтвом про смерть спадкодавців, технічним паспортом, довідкою ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» від 23.01.2019 за №00068, свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 15.03.2019, витягами від 15.03.2019, рішенням Івано-Франківського міського суду від 24 березня 2021 по справі №344/13543/19, довідкою про вартість об`єкта нерухомості від 03 травня 2023. Статтею 86 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, чинній на час видачі свідоцтва про право власності на домоволодіння-первісного) законодавством було визначено наступні види права власності: приватна, колективна, державна. У статті 100 ЦК УРСР у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин, визначено, що в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК Української PCP (у редакції 1963 року), яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Згідно із частиною другою статті 120 ЦК Української PCP (у редакції 1963 року), колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться у користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент. Колгоспний двір визначався, як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 308/3775/14-ц. Частиною першою статті 112 ЦК Української PCP у редакції 1963 року передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь у його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору в складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 688/21/17-ц. Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц. 15 квітня 1991 року вступив в дію Закон України ..Про власність". На момент вступу в дію Закону України „Про власність" в колгоспному (селянському одноосібному) дворі проживали: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Даний факт підтверджено довідкою, виданою виконавчим комітетом Івано-Франківської ради Івано-Франківської області 19 квітня 2023 №35/117-12/55. У зв`язку із зазначеними вище обставинами, на час припинення колгоспного двору, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] стали співвласниками будинковолодіння в рівних долях, тобто їм належало на праві спільної сумісної власності по 1/3 частці домоволодіння, як членам колишнього колгоспного двору. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті останнього відкрилася спадщина на все належне йому спадкове майно в т.ч. на 1/3 частку будинковолодіння в [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст.ст. 529, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадщину після смерті [PERSON] прийняв його батько [PERSON] шляхом вступу в управління, володіння та розпорядження спадковим майном оскільки він забрав та використовував речі побутового вжитку покійного та користувався належною спадкодавцеві частиною будинковолодіння в [ADDRESS] , і проживав в ньому. Зазначена вище обставина підтверджена довідкою виданою виконавчим комітетом Івано-Франківської ради Івано-Франківської області 25 квітня 2023 №35/117-12/62 та встановлено рішенням Івано-Франківського міського суду від 24 березня 2021 по справі №344/13543/19. За таких обставин батько став власником 2/3 частини спірного будинковолодіння. Однак, в установленому законом порядку, не оформив свої спадкові права. 01 грудня 2003 [PERSON] , при житті, склав заповіт, який було посвідчено секретарем виконкому Крихівецької сільської ради Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області та внесено в реєстр за №73 про те, що після його смерті, будинковолодіння і все належне йому майно заповідає дочці [PERSON] . Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Івано-Франківської ради Івано-Франківської області 19 квітня 2023 №35/117-12/54 вказаний вище заповіт не змінювався і не відмінявся. [INFO] батько помер. Після смерті останнього відкрилася спадщина на все належне йому майно в т.ч. на 2/3 частини будинковолодіння у [ADDRESS] . Я, [PERSON] , є спадкоємцем за заповітом майна покійного. Інших спадкоємців на майно покійного за законом або заповітом, які б у встановленому законом порядку заявили про свої спадкові права, немає. Відповідно до вимог ст. ст. 1235, 1268-1270 ЦК України я прийняла спадщину після смерті батька у зв`язку з тим, що постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Батько починаючи з вересня 2006 по час його смерті [INFO] постійно проживав зі мною в будинковолодіння в [ADDRESS] оскільки в силу свою віку потребував допомоги та догляду, тому ми проживали разом з ним і я здійснювала догляд за ним до його смерті. Проте, [PERSON] , державний нотаріус Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори, відмовив мені, [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове нерухоме майно у зв`язку з тим, що будинковолодіння є колгоспним двором і співвласниками є всі члени двору, а спадкодавець не був останнім членом колгоспного двору і їхні частки не визначені, тому неможливо встановити спадкову масу, що підтверджується постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 24.02.2023 за №238/02-31. Рекомендовано звернутися до суду і в судовому порядку вирішити питання про визнання за собою права власності на будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . У зв`язку з тим, що мій брат [PERSON] помер [INFO] який був співвласником частки в спірному будинковолодінні, тому відповідачем по даній справі я визначаю його дочку [PERSON] , так як рішення по даній справі впливає на її права та охоронювані законом інтереси…». Тому позивач просила суд про визнання права власності на 2/3 частки будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом та встановлення юридичного факту. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. Відповідач подала суду заяву, в якій просила суд розглянути справу без її участі. Позов визнала повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже не підлягають доказуванню обставини, які визнаються сторонами. Відповідно до ст. ст. 49, 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії судового розгляду. В ч. 4 ст. 206 ЦПК України вказано, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до цивільної правової доктрини та рішення Європейського суду з прав людини в справі CASE OF J.K. AND OTHERS v. SWEDEN від 23 August 2016 в цивільному судочинстві стандарт доказування заснований на доктрині «balance of probabilities». Отже фактичні обставини спору повинні бути доведені в порядку, формі та на підставі, що вказані в процесуальному законі. В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже обов?язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача. В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов?язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов?язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору. Таким чином речові права нотаріусом не оформлено, відповідачем визнано позов; інформацію про будь-яких інших осіб, на права яких вплине чи може вплинути рішення позивач та відповідач суду не надали, в інформації нотаріуса про таких осіб не вказано. Відповідно до зазначеного позов підлягає задоволенню. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: approved