Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

13 лютого 2023 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до російської федерації в особі уряду російської федерації про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої збройною агресією рф проти України. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 лютого 2023 року суддя Кондрашов І.А. був визначений для розгляду вищевказаної справи. Ухвалою суду від 15 лютого 2023 року суддею [PERSON] було відмовлено у відкритті провадження у справі. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 червня 2023 року ухвалу Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2023 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 червня 2023 року дану справу передано на розгляд за підсудністю до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська. Постановою Дніпровського апеляційного суду м.Дніпропетровська від 08 серпня 2023 року ухвалу Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 червня 2023 року скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 14 серпня 2023 року справу передано в провадження судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Кондрашову І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 серпня 2023 року суддею Кондрашовим І.А. заявлено самовідвід від розгляду даної цивільної справи, передано справу до канцелярії суду для визначення іншого судді у порядку, встановленому ст. 33 ЦПК України. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 серпня 2023 року для розгляду даної цивільної справи визначено суддю Кудрявцеву Т.О. Ухвалою суду від 23 серпня 2023 року відкрито загальне позовне провадження у даній цивільній справі та визначено про проведення підготовчого провадження. 07 лютого 2024 року від представника позивачів адвоката Бровко О.О. до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшла уточнена позовна заява до російської федерації в особі уряду російської федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією рф проти України. В обгрунтування позовних вимог, з урахуванням уточнення, позивачі посилаються на те, що до моменту початку повномасштабного вторгнення окупаційних військ рф на територію України 24 лютого 2022 року [PERSON] , [PERSON] , а також їх спільна донька [PERSON] проживали у місті Маріуполь Україна. Окрім того, у [PERSON] та [PERSON] є ще одна неповнолітня донька, яка також до 24 лютого 2022 року проживала в одному місті зі своїми рідними. На момент виникнення обставин повномасштабного вторгнення рф в Україну 24 лютого 2022 року у власності позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] перебувало наступне нерухоме майно: житловий будинок 2005 р. побудови (загальною площею: 437,4 кв. м., розташований на земельній ділянці кадастровий номер: 1412300000:01:011:0129, реєстраційний номер об`єкта: 18305358, за адресою: [ADDRESS] ), який перебуває у приватній власності [PERSON] відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 169 від 07.07.2008 р.; земельна ділянка (площею 0,1000 га, кадастровий номер: 1412300000:01:011:0129 за адресою: [ADDRESS] ), яка належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДН № 2178628, виданого 17.08.2005 р. на підставі Договору купівлі-продажу № 2316 від 15.07.2005 р.; квартира [ADDRESS] яка належить на праві приватної власності [PERSON] , та яку вона отримала у спадок, проте через початок повномаштабного вторгнення окупаційних військ рф не змогла отримати оригінал свідоцтва про спадщину на майно; квартира [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта 10082460), 1/2 частки від якої належить на праві приватної власності [PERSON] та 1/2 частки від якої належить [PERSON] ; трансформаторна станція, розташована за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта 36407081, частки якої належить [PERSON] , а інша частка об`єкту нерухомості належить СК «ТЕРРАСНИЙ-ПЛЮС, одним із засновників та керівником якого є [PERSON] ; гараж БН, розташований за адресою [ADDRESS] , який належить на праві власності [PERSON] . У позовній заяві зазначено, що 15 березня 2022 року позивачі у повному складі своєї сім`ї через постійні обстріли та фактичне оточення міста Маріуполь в Донецькій області окупаційними військами рф були вимушені виїхати на підконтрольну державній владі України територію задля збереження свого життя та здоров`я. У зв`язку з загрозою життю позивачі були вимушені залишати свої помешкання фактично лише з документами, які можуть засвідчити їх особу та з мінімальним запасом особистого одягу. Тобто, позивачі були вимушені залишити у майже на той час окупованому місті усі цінні речі, які не можливо було вивезти з міста. Окрім того, позивачі, розуміючи реальну загрозу своєму життю, не могли вжити будь-яких заходів задля збереження та вивезення свого майна, яке можливо було б вивезти. Вже через три тижні після того, як позивачі покинули м. Маріуполь Донецької області, від родичів та сусідів, які залишись вже в окупованому місті, їм стало відомо про фактичне знищення та розграбування їх нерухомого майна окупантами, які відносяться до регулярних сил рф. Родичам позивачів вдалось сфотографувати частину нерухомості з вказаного вище переліку та вказані фото станом на кінець березня 2022 р. початок квітня 2022 р. вказують про повне знищення квартир позивачів, про що свідчать характерні сліди пожежі та руйнувань від ворожої артилерії, яких зазнали багатоквартирні будинки у місці розташування квартир ( [ADDRESS] ; [ADDRESS] ). Окрім того, наявні фото засвідчують про повне розграбування та руйнування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , та наявні сліди на будинку від розривів артилерійських снарядів, часткове руйнування стін, даху будинку та міжповерхових несучих перекрить. Фото засвідчують руйнування вікон житлового будинку та дверей разом з пройомами, на фото видно про розграбування будинку, в якому відсутні меблі, видерті комунікації, знищено/або викрадено сантехнічну техніку. Стосовно гаражу та трансформаторної підставнції, які перебувають у власності [PERSON] , останньому стало відомо про відсутність будь-якої можливості здійснити фото вказаних об`єктів через масовані артилерійські обстріли в місцях розташування вказаних об`єктів. Відповідно до останньої інформації, що отримували позивачі про стан свого нерухомого майна, абсолютно вся нерухомість зазнала нищівних руйнувань та не підлягає відновленню, через відсутність зв`язку зі своїми знайомими, друзями та сусідами, які залишились в м.Маріуполь через те, що не встигли покинути місто, позивачі не мають змоги отримати інформацію про подальшу долю цього майна та про наявність хоча б стін на місці цих об`єктів нерухомості. Представник позивачів також вказує про те, що відповідно до роздруківок з електронного майданчика https: [INFO] та dom.ria.ua з опублікованими оголошеннями щодо продажу схожої нерухомості у районах розташування нерухомості позивачів в м.Маріуполь Донецької області станом на грудень 2021 початок лютого 2022 року, схожий за площею, місцем розташування та роком побудови будинок вартує 200 000 доларів США станом на грудень 2021 року; схожі за площею, місцем розташування та роком побудови багатоквартирних будинків і поверховістю будинків квартири вартували станом на грудень 2021 року по 32 000 доларів США; схожий за площею, матеріалом, з якого збудований, місцем розташуванням та роком встановлення гараж вартував станом на грудень 2021 р. 5 000 доларів США. Загальна орієнтовна ринкова вартість знищених окупантами рф об`єктів нерухомості станом на грудень 2021 р. початок лютого 2022 р. складає приблизно 269 000 доларів США. Також вказує на те, що позбавленням вказаного майна позивачам заподіяна моральна шкода, яка полягає у порушені налагодженого їх способу життя та змушення їх докладати зусиль для досягнення звичного для них способу життя, тому позивачі просять стягнути з російської федерації в особі уряду російської федерації за відшкодування моральної шкоди на користь [PERSON] 35\~000,00 євро, на користь [PERSON] 35\~000,00 грн., на користь [PERSON] 35\~000,00 євро., та понесені витрати по справі. Ухвалою суду від 22 лютого 2024 року підготовче провадження у справі закрито та справа призначена до судового розгляду. У наданому суду клопотанні від 11 квітня 2024 року представник позивачів - адвокат Бровко О.О. позовну заяву підтримав у повному обсязі, просив розглянути справу без участі учасників справи та без фіксування судового засідання. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Зважаючи на викладене, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Розглянувши справу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що до моменту початку повномасштабного вторгнення окупаційних військ рф на територію України 24 лютого 2022 року [PERSON] , [PERSON] , а також їх спільна донька [PERSON] проживали у місті Маріуполь Україна. Окрім того, у [PERSON] та [PERSON] є ще одна неповнолітня донька, яка також до 24 лютого 2022 року проживала в одному місті зі своїми рідними. Рішенням Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 16.05.2019 № 204 [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована та мешкала за адресою [ADDRESS] , надано статус дитини, яка постраждала в наслідок воєнних дій та збройних конфліктів, що зазнала психологічного насильства. 15 березня 2022 року позивачі у повному складі своєї сім`ї через постійні обстріли та фактичне оточення міста Маріуполь в Донецькій області окупаційними військами рф були вимушені виїхати на підконтрольну державній владі України територію задля збереження свого життя та здоров`я. [PERSON] , [INFO] , згідно до даних ID паспорта України [NUMBER] , згідно до запису УНЗР 19720123-05174 та згідно довідки переселенця №1241-5000459473 від 23.03.2022, станом на 23.03.2022 року є переселенцем з [ADDRESS] , де він був зареєстрований, до [ADDRESS] . [PERSON] , [INFO] , згідно до даних витягу з ЄДДР за витягом 1438-1594487-2018 є станом на 05.05.2018 року уродженкою м. Маріуполь, Донецька область, Україна та зареєстрована за адресою [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] , згідно до даних витягу з ЄДДР за витягом 1438-1319903-2018, станом на 08.02.2018 року є уродженкою м. Маріуполь, Донецька область, Україна. На момент виникнення обставин повномасштабного вторгнення рф в Україну 24 лютого 2022 року у власності позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] перебувало наступне нерухоме майно: - житловий будинок, загальною площею: 437,4 кв.м., житловою площею 115,8 кв.м., розташований на земельній ділянці кадастровий номер: 1412300000:01:011:0129, реєстраційний номер об`єкта: 18305358, за адресою: [ADDRESS] , який перебуває у приватній власності [PERSON] відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно Серії [NUMBER] від 07.07.2008 р.; - земельна ділянка (площею 0,1000 га, кадастровий номер: 1412300000:01:011:0129, за адресою: [ADDRESS] ), яка належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ДН № 2178628, виданого 17.08.2005 р. на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки № 2316 від 15.07.2005 р.; - квартира [ADDRESS] яка належить на праві приватної власності [PERSON] , та яку вона отримала у спадок, проте через початок повномаштабного вторгнення окупаційних військ рф не змогла отримати оригінал свідоцтва про спадщину на майно; - квартира [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта 10082460), 1/2 частки від якої належить на праві приватної власності [PERSON] та 1/2 частки від якої належить [PERSON] ; - нежитлова будівля - трансформаторна підстанція КТП-593, розташована за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта 36407081, частки якої належить [PERSON] , а інша частка об`єкту нерухомості належить СК «ТЕРРАСНИЙ-ПЛЮС, одним із засновників та керівником якого є [PERSON] ; - гараж б/н, розташований за адресою [ADDRESS] , який належить на праві власності [PERSON] , що підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власност і на нерухоме майно № 16984990 від 10.12.2007. За твердженням позивачів, залишаючи 15 березня 2022 року через постійні обстріли та фактичне оточення міста Маріуполь в Донецькій області окупаційними військами рф своє помешкання, вони малу змогу взяти з собою лише документи, які можуть засвідчити їх особу та мінімальний запас особистого одягу. Тобто, позивачі були вимушені залишити у майже на той час окупованому місті усі цінні речі, які не можливо було вивезти з міста. Вони, розуміючи реальну загрозу своєму життю, не могли вжити будь-яких заходів задля збереження та вивезення свого майна, яке можливо було б вивезти. Вже через три тижні після того, як позивачі покинули м. Маріуполь Донецької області, від родичів та сусідів, які залишись вже в окупованому місті, їм стало відомо про фактичне знищення та розграбування їх нерухомого майна окупантами, які відносяться до регулярних сил рф. Родичам позивачів вдалось сфотографувати частину нерухомості з вказаного вище переліку та вказані фото станом на кінець березня 2022 р. початок квітня 2022 р. вказують про повне знищення квартир позивачів, про що свідчать характерні сліди пожежі та руйнувань від ворожої артилерії, яких зазнали багатоквартирні будинки у місці розташування квартир ( [ADDRESS] ; [ADDRESS] ). Окрім того, наявні фото засвідчують про повне розграбування та руйнування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , та наявні сліди на будинку від розривів артилерійських снарядів, часткове руйнування стін, даху будинку та міжповерхових несучих перекрить. Фото засвідчує руйнування вікон житлового будинку та дверей разом з пройомами, на фото видно про розграбування будинку, в якому відсутні меблі, видерті комунікації, знищено/або викрадено сантехнічну техніка. Стосовно гаражу та трансформаторної підстанції, які перебувають у власності [PERSON] , останньому стало відомо про відсутність будь-якої можливості здійснити фото вказаних об`єктів через масовані артилерійські обстріли в місцях розташування вказаних об`єктів. Відповідно до останньої інформації, що отримували позивачі про стан свого нерухомого майна, абсолютно вся нерухомість зазнала нищівних руйнувань та не підлягає відновленню, через відсутність зв`язку зі своїми знайомими, друзями та сусідами, які залишились в м.Маріуполь через те, що не встигли покинути місто, позивачі не мають змоги отримати інформацію про подальшу долю цього майна та про наявність хоча б стін на місці цих об`єктів нерухомості. Як зазначають позивачі, відповідно до роздруківок з електронного майданчика https: [INFO] та dom.ria.ua з опублікованими оголошеннями щодо продажу схожої нерухомості у районах розташування нерухомості позивачів в м.Маріуполь Донецької області станом на грудень 2021 початок лютого 2022 року, схожий за площею, місцем розташування та роком побудови будинок вартує 200 000 доларів США станом на грудень 2021 року; схожі за площею, місцем розташування та роком побудови багатоквартирних будинків і поверховістю будинків квартири вартували станом на грудень 2021 року по 32 000 доларів США; схожий за площею, матеріалом, з якого збудований, місцем розташуванням та роком встановлення гараж вартував станом на грудень 2021 р. 5 000 доларів США. Загальна орієнтовна ринкова вартість знищених окупантами рф об`єктів нерухомості станом на грудень 2021 р. початок лютого 2022 р. складає приблизно 269 000 доларів США. Звертаючись до суду з позовом, позивачі, зокрема, зазначають про те, що у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України та в зв`язку із втратою можливості користуватися та розпоряджатися своїм майном та житлом, яке пошкоджено або зруйноване, а також належним на праві власності нерухомим майном, вимушеним переселенням з місця проживання на підконтрольну державній владі України територію задля збереження свого життя та здоров`я, позбавленням звичного для них способу життя та налагодженого побуту, втратою спілкування з близькими, їм були заподіяні значні триваючі душевні страждання та завдана моральна шкода, на відшкодування якої вони просять стягнути з російської федерації в особі уряду російської федерації на користь кожного з них по 35\~000,00 євро. Відповідно до пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Частина перша ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Як передбачено ч. 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави. Водночас міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці. Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду. Україна не є учасницею жодної із цих Конвенцій. Однак ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі. У рішенні від 14 березня 2013 року у справі «Олєйніков проти Росії» ЄСПЛ указав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (пункти 31, 68). У рішенні від 23 березня 2010 року у справі «Цудак проти Литви» (Cudak v. Lithuania) ЄСПЛ також визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті. Отже, можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду. Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли РФ заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. Верховний Суд неодноразово переглядав справи про встановлення факту, що має юридичне значення, в яких заявники зверталися до судів та просили встановити факт про вимушене переселення після 2014 року з окупованої частини територій Луганської та Донецької областей, яке відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської і Донецької областей України. Так, у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 2-о/381/134/16 (провадження № 61-3789св18), Верховний Суд установив факт, що вимушене переселення фізичної особи у листопаді 2014 року з окупованої частини території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. При цьому Верховний Суд дійшов висновку про те, що відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, у тому числі частини Луганської області, покладено на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права, що встановлено у ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ч. 4 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», та підтверджує факт того, що вимушене переселення у листопаді 2014 року такої особи з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області. Подібні висновки щодо вимушеного переселення осіб з окупованих територій Луганської та Донецької областей унаслідок збройної агресії РФ проти України, викладені у постановах Верховного Суду: від 21 серпня 2018 року у справі № 752/6366/16-ц (провадження № 61-20978св18), від 21 серпня 2018 року у справі № 428/8076/16-ц (провадження № 61-190св18), від 06 червня 2018 року у справі № 428/13977/16-ц (провадження № 61-3831св18). З викладеного можна дійти висновку, що починаючи з 2014 року загальновідомим є той факт, що російська федерація чинить збройну агресію проти України. Постановою Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до ООН, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб. Наведені дії рф учиняє з 2014 року та продовжує станом на момент постановлення цього судового рішення. Отже, після початку військових дій в Україні з 2014 року суди України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено російську федерацію, мають право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії російської федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також усупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. Преамбулою Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що Верховна Рада України, виходячи з того, що відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року застосування російською федерацією збройної сили проти України становить злочин збройної агресії та грубо порушує Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року та Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією від 31 травня 1997 року; констатуючи, що у світлі положень IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08 червня 1977 року, одним із наслідків збройної агресії російської федерації проти України стала тимчасова окупація частини території України; беручи до уваги, що російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації; відзначаючи, що дії російської федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права, зокрема шляхом: систематичного недодержання режиму припинення вогню та продовження обстрілів цивільних об`єктів та інфраструктури, що спричиняють численні жертви серед цивільного населення, військовослужбовців Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань; приймає цей Закон, що має на меті визначити особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях. російська федерація припинила бути членом Ради Європи у контексті процедури, розпочатої відповідно до ст. 8 Статуту Ради Європи. Відповідна Резолюція Ради Європи CM/Res(2022)2 про припинення членства РФ у Раді Європи, прийнята Комітетом Міністрів 16 березня 2022 року. Комітет Міністрів Ради Європи констатував, що агресія російської федерації проти України є серйозним порушенням російською федерацією своїх зобов`язань за статтею 3 Статуту Ради Європи. Суд враховує, що у цій справі позивачі звернулися до суду з позовом до російської федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої їм внаслідок неможливості користування належним йому нерухомим майном по причині збройної агресії російської федерації на території України. У даній категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії російської федерації) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ, оскільки такі дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, так як будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну. У пункті 4 ч. 1 ст. 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються в їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Статуту ООН Організація Об`єднаних Націй переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру. У міжнародному праві кодифіковані підстави для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий «деліктний виняток» (англ. «tortexсeption»). Умовами, необхідними для застосування «деліктного винятку», є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2) присутність автора дії/бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4) відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою. Визначаючи, чи поширюється на рф судовий імунітет у цій справі, суд враховує наступне: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі внаслідок неможливості користування нерухомим майном; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами російської федерації, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту). Юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (ч. 3 ст. 124 Конституції України). Тобто, у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть із іноземною країною, зокрема й російською федерацією, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Оскільки вчинення російською федерацією з 2014 року збройної агресії проти України не припиняється донині, російська федерація заперечує суверенітет України, тому зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. Суд також враховує, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російською федерацією проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, указом Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, указом Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, указом Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, в подальшому воєнний стан в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України та триває і на теперішній час. У зв`язку з повномасштабним вторгненням російською федерацією на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Відповідно, починаючи з 2014 року, відсутня необхідність у направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А, починаючи з 24 лютого 2022 року, таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з російською федерацією. З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією російською федерацією проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди російської федерації бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним. російська федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Названа країна-агресор діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 08 червня 2022 року у справі № 490/9551/19 (провадження № 61-19853св21), від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782св21). Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Згідно ч. 1, пункт 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За загальним правилом моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини 3-5 ст. 23 ЦК України). Згідно з ч. 1, пунктом 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, установлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Суд дійшов висновку про те, що позивачам дійсно завдано моральної шкоди за обставин, встановлених у цій справі, і погоджується із розміром такої шкоди, заявленим позивачами у сумі по 35 000 Євро на кожного з позивачів, та вважає його доведеним та об`єктивним, у зв`язку із чим доходить до висновку про необхідність стягнення на користь кожного з позивачів компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми у розмірі, еквівалентному 35 000 Євро за офіційним курсом гривні до Євро, встановленим НБУ на день ухвалення судового рішення, тобто на користь кожного по 1\~482\~656,00 грн. (за курсом НБУ на 11.04.2024: 35\~000 Євро х 42,3616 грн.). Зважаючи на вказане, позовні вимоги позивачів про стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню. У позові представник позивачів просить стягнути з відповідача на користь позивачів понесені витрати по справі по сплаті витрат на правову допомогу в сумі 50\~000,00 грн. \~ \~ \~ \~ \~ Відповідно до ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. \~ \~ \~ \~ Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. \~ \~ Відповідно\~до ч.5\~ст.\~142\~ЦПК України,\~у разі\~закриття провадження\~у справі\~або залишення\~позову без\~розгляду відповідач\~має право\~заявити вимоги\~про компенсацію\~здійснених ним\~витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~внаслідок необґрунтованих\~дій позивача. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved