Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить, визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона на підставі ордеру № 29 від 02 листопада 2011 року є користувачем житлового приміщення за адресою: квартира [ADDRESS] . Зазначений ордер отримано на неї (раніше прізвище було [PERSON]), її чоловіка [PERSON] та дитину [PERSON] . 14 вересня 2015 року було ухвалено рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 183/8234/14, яким було вирішено вселити [PERSON] в житлове приміщення - квартиру [ADDRESS] . Відповідач з 2014 року не проживає у вказаній квартирі, не має там речей. Добровільно виїхав на постійне місце проживання за іншою адресою: [ADDRESS] . Коштів на утримання квартири не надає, позивачка самостійно сплачує всі комунальні платежі. На даний час у квартирі проживає вона разом з дітьми та змушена сплачувати платежі по квартплаті в тому числі і за відповідача. У зв`язку з наведеним, просить суд задовольнити позов. Відзиву на позов не надходило. Ухвалою судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 лютого 2024 року відкрите провадження у справі, визначено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання позивач не з`явився, його представником подано заяву про розгляд справи за відсутності позивача та представника, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений судом, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений судом, надав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши підстави позовної заяви, а також докази, з точки зору належності, допустимості та достовірності, а у своїй сукупності, з точки зору достатності, дійшов до наступних висновків. Обставини, встановлені судом і зміст спірних правовідносин. Відповідно до копії ордеру № 29 від 02 листопада 2011 року вбачається, що основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] є [PERSON] та надана вонана склад сім`ї - чоловік [PERSON] , та доньок: [PERSON] , [PERSON] . 12 серпня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу. 08 червня 2021 року позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] . Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2015 року № 183/8234/14 вбачається, що [PERSON] вселено в квартиру [ADDRESS] . Згідно витягу № 682 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданого ЦНАП Черкаської селищної ради Новомосковського району, вбачається, що [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . Окрім неї в квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . З акту перевірки фактичного проживання (не проживання) в квартирі [ADDRESS] від 19 грудня 2023 року, складеного комісією у складі депутата Черкаської селищної ради Богданової О.Л., за участю сусідів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у відповідності до яких члени комісії підтвердили той факт, що [PERSON] не проживає в квартирі з 2014 року. До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми закону. Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України,докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 78 ЦПК України,суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Основним законодавчим актом у сфері регулювання житлових відносин є Конституція України та Житловий кодекс України, прийнятий у 1983 році. (далі - ЖК України). 17 липня 1997 року Україна ратифікувала римську Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенцію), а також Перший протокол та протоколи №№ 2, 4, 7 та 11 до цієї Конвенції. Певна увага приділена у Конвенції правам людини, що пов`язані з житлом. Так, п. 1 ст. 8 Конвенції встановлює, що кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканність житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його родини за ним зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців, а ст. 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, проводиться виключно в судовому порядку. У відповідності до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із зазначеної норми закону, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно при позбавленні права власності на житлове приміщення, позбавленні права користування житловим приміщенням, визнанні особи безвісно відсутньою, оголошенні фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). У відповідності до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.04.85 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Оцінивши зібрані у справі докази і з`ясувавши обставини спору, суд вважає, що відповідач без поважних причин не проживає в спірній квартирі більше шести місяців. Поважних причин, передбачених ст. 71 ЖК України, при яких житлове приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, судом не встановлено. Аналіз вищенаведеного переконує суд в тому, що відповідач не проживає у наданому їй житловому приміщенні понад шість місяців. Даних про наявність будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем з приводу користування житловим приміщенням, а також доказів про поважність причин відсутності відповідача у житловому приміщенні за місцем реєстрації суду не надано. А тому, суд приходить до висновку про те, що відповідач втратив право користування вказаним житловим приміщенням, з підстав, визначених ст.71 ЖК України. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, з позивача на користь держави слід стягнути судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved