Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-14 00:00:00

08.09.2023 [PERSON] звернулася з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом (а.с. 2-7). Ухвалою судді\~Наумової О.С.\~від 13.09.2023\~відкрито провадження\~по справі\~та призначено\~розгляд в\~порядку загального\~позовного провадження (а.с. 36). Ухвалою суду від 12.10.2023 за клопотанням позивачки витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Наталії Валентинівни завірену належними чином копію спадкової справи № 12/2022 після смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] ; витребувано у державного нотаріуса Другої дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Євгенії Леонідівни завірену належними чином копію спадкової справи № 533/2022 після смерті [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] (а.с. 49). Ухвалою суду від 17.01.2024 повторно витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Наталії Валентинівни завірену належними чином копію спадкової справи № 12/2022 після смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] (а.с. 101 102). Підготовче засідання у справі закрите 04.03.2024 і справа призначена до судового розгляду по суті (а.с. 177-178). В обґрунтування позову позивачка посилалася на те, що [INFO] помер її дідусь [PERSON] , [INFO] . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складалась із частки квартири [ADDRESS] ; садового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 1221486800:01:305:0884. За життя [PERSON] залишив заповіт від 06.05.2021, яким частку квартири [ADDRESS] заповідав позивачці, а садовий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 1221486800:01:305:0884, заповів позивачці та відповідачці по 1/2 частині кожний. Інший спадкоємець за заповітом - відповідачка [PERSON] також зверталася до нотаріуса із відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті померлого та отримала належну їй спадщину. [INFO] померла бабуся позивачки [PERSON] , [INFO] Після її смерті відкрилася спадщина, яка складалась із частки квартири [ADDRESS] . [PERSON] також залишила заповіт від 06.05.2021, яким все своє майно заповідала позивачці [PERSON] , [INFO] . Іншими співвласниками квартири відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15.04.2004, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради були [PERSON] та [PERSON] , частки яких також складали по 1/4 спірної квартири. 28.06.2023 між [PERSON] і [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір дарування частки спірної квартири, згідно якого відповідачка отримала у дар 1/4 частку спірної квартири та володіє зараз 1/2 вищезазначеної квартири. Свідоцтво про право власності на житло від 15.04.2004, видане Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради, знаходиться у відповідача та вона не надає його позивачці для оформлення її спадкових прав у нотаріусів, чим порушує її права, як спадкоємиці. 15.08.2023 позивачка звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. 15.08.2023 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] [INFO] , померлого [INFO] у зв`язку із тим, що позивачка не надала оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно для оформлення спадщини. 10.08.2023 до нотаріуса звернулась позивачка із заявою про прийняття спадщини після [PERSON] 10.08.2023 державним нотаріусом Другої дніпровської нотаріальної контори Циганко Є.Л. позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті бабусі [PERSON] , померлої [INFO] , у зв`язку із тим, що [PERSON] не надала правовстановлюючі документи на спадкове майно для оформлення спадщини. На підставі викладеного, просила визнати за собою право власності в порядку спадкування за заповітом на квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , а також визнати право власності в порядку спадкування за заповітом на1/4 квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] . Відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала частково. 15.11.2023 представник відповідачки адвокат Напара М.В. (діє на підставі ордеру від 18.10.2023 а.с. 68) надала відзив на позовну заяву (а.с. 59 61), у якому зазначила, що визнає право позивачки на спадкування за заповітом після померлого [INFO] [PERSON] та право на спадкування за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] . Визнає право позивачки на одержання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну квартири відповідно до ст. 1296 ЦК України, з врахуванням ч. 1 ст. 1241 ЦК України. Проте відповідачка не погоджується із доводами позивачки про перешкоджання відповідачці в одержанні свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку квартири, ненаганні оригіналів документів, що підтверджують право власності на спірну квартиру. У відповідачки наявний оригінал свідоцтва про право власності на житло (спірну квартиру), виданого 15.04.2004 управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради, Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.05.2004. Вона не відмовляла у наданні цих документів для здійснення відповідної нотаріальної дії. У червні 2023 року під час отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на гараж, після [PERSON] , який помер [INFO] , у приватного нотаріуса Дніпровського МНО Кучмій Н.В., відповідачка дізналася про необхідність надання правовстановлюючих документів на спірну квартиру для оформлення свідоцтва про право на спадщину для позивачки. Враховуючи, що відповідачка проживає у м. Київ, де зберігаються означені документи, вона запропонувала нотаріусу узгодити зручну дату, з урахуванням зайнятості сторін, для надання документів для нотаріальної дії. Проте, будь-яких конкретних повідомлень ані від позивачки, ані від нотаріуса, вона не отримала. У серпні 2023 року відповідачка звернулася до державного нотаріуса Другої Дніпровської державній нотаріальної контори Циганко Є.Л. з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на частку спірної квартири після померлої [INFO] [PERSON] . Вона повідомила нотаріусу про наявність оригіналів документів на спірну квартиру, проте нотаріус документи не прийняла, у зв`язку з відсутністю довідки про місце реєстрації померлої особи та запропонувала звернулися пізніше, документи на квартиру нотаріус не оглядала. 12.10.2023 відповідачка знов звернулася до державного нотаріуса Другої Дніпровської державній нотаріальної контори Циганко Є.Л. з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на частку спірної квартири. Від нотаріуса дізналася, що в Жовтневому районному суді м. Дніпропетровська розглядається справа з приводу спадкового майна. Надала нотаріусу для огляду оригінали документів, які підтверджують право власності на спірну квартиру. Відповідачка свідоцтво про право на спадщину за законом на частку спірної квартири не отримала, оскільки спір справа розглядається в суді. Також зазначила, що на підставі ч. 1 ст. 1241 ЦК України, відповідачка як непрацездатна особа за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням, є дитиною спадкодавця, має право на обов`язкову частку у спадковому майні в розмірі 1/16. Позивачка правом на надання відповіді на відзив не скористалася. Представник позивачки адвокат Цветкова О.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала і просила суд їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] і її представник адвокат Напара М.В. у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог частково з підстав, зазначених у відзиві. Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено з Державного реєстру речових прав на майно, що квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності [PERSON] (1/4), [PERSON] (1/4), [PERSON] (1/4), [PERSON] (1/4) на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15.04.2004, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради (а.с. 29-31). 28.06.2023 між [PERSON] і [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір дарування частки спірної квартири, згідно якого відповідачка отримала у дар 1/4 частку спірної квартири та володіє зараз 1/2 вищезазначеної квартири. [INFO] помер [PERSON] , [INFO] (а.с. 117). Родинний зв`язок позивачки та [PERSON] підтверджується її свідоцтвом про народження позивачки та свідоцтвом про народження матері [PERSON] (а.с. 118). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складалась з частки квартири [ADDRESS] ; садового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 1221486800:01:305:0884. За життя [PERSON] залишив заповіт від 06.05.2021, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Новіковою Н.А. за реєстровим номером № 774, яким всю належну частку квартири [ADDRESS] заповів позивачці [PERSON] , [INFO] , а садовий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 1221486800:01:305:0884, заповів позивачці та відповідачці по 1/2 частині кожний (а.с. 119). [INFO] померла бабуся позивачки [PERSON] , [INFO] (а.с. 78). Після її смерті відкрилася спадщина, яка складалась також з частки квартири [ADDRESS] . [PERSON] також залишила заповіт від 06.05.2021, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського МНО Новіковою Н.А. за реєстровим номером № 775, яким все своє майно заповідала позивачці [PERSON] , [INFO] (а.с. 82). 15.08.2023 позивачка звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Постановою 15.08.2023 приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] у зв`язку із тим, що позивачка не надала оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно для оформлення спадщини (а.с. 175). 10.08.2023 позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після [PERSON] . Постановою державного нотаріуса Другої Дніпровської нотаріальної контори Циганко Є.Л. 10.08.2023 позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , у зв`язку із тим, що вона не надала правовстановлюючі документи на спадкове майно для оформлення спадщини (а.с. 89 90). Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, крім цього ст. 16 цього ж кодексу зазначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і одним із способів такого захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1217 цього ж кодексу визначає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом, свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом, захисту цивільних прав та інтересів зокрема є визнання права. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України). Частина 1 ст. 328 ЦК України, передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 392 цього ж кодексу передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається або оспорюється іншою особою. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови, нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Постановами приватного нотаріуса позивачці відмовлено позивачці у вчиненні нотаріальної дії, з огляду на відсутність правовстановлюючих документів. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Під час розгляду справи суд виходить з аналізу прецедентної практики Європейського Суду з прав людини (ЄСПЛ), яка свідчить про важливість дотримання державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захист прав людини через призму цього принципу, так у рішенні ЄСПЛ «Федоренко проти України» суд нагадав, що відповідно до його прецедентної практики поняття «майно» може поширюватися на «наявне майно» або активи, включаючи претензії, щодо яких заявник може обґрунтовано стверджувати, що він принаймні має «законні сподівання» ефективно скористатися правом власності. Аналізуючи практику розгляду Судом справ щодо порушення права володіння майном, можна зробити висновок, що поняття «майно», як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) як матеріальних, так і нематеріальних. Зокрема, у контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції Судом розглядалися справи щодо порушення права власності, де об`єктами було усе «власне» майно особи, що може входити до складу спадщини, і яке можна заповісти («Маркс проти Бельгії» (the Marckx case), рішення від 27.04.1979 р., п. 64), тобто наявне майно («existing possessions»). В даному випадку предметом спору є захист права позивачки на наявне майно, що уже увійшло до складу спадщини, яке спадкоємець має законне сподівання отримати у спадок. Під час розгляду справи суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. За своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною. Кодексом визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині. Право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала\~б кожному\~з них\~у разі\~спадкування за\~законом (обов`язкова\~частка) (абзац перший частини першої статті 1241\~ЦК України). Отже, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в\~частині першій статті 1241 ЦК України, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Відповідно до пункту 5.10 розділу ІІ глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом міністерства юстиції України\~\~від 22 лютого 2012 року № 296/5, при визначенні розміру обов`язкової частки нотаріусу слід враховувати, що частиною першою статті 1241\~Цивільного кодексу України\~встановлено, що обов`язкова частка у спадщині визначається незалежно від змісту заповіту у розмірі половини частки, яка належала б кожному із спадкоємців у разі спадкування за законом. При визначенні розміру обов`язкової частки у спадщині нотаріус враховує всіх спадкоємців за законом, які могли б бути закликані до спадкування, якби порядок спадкування не було змінено заповідачем. Нотаріус пропонує як спадкоємцю за заповітом, так і спадкоємцю, що має право на обов`язкову частку у спадщині, вказати у своїх заявах про прийняття спадщини всіх спадкоємців за законом. Так, згідно пункту 5.9 глави 10 Порядку право на обов`язкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, передбаченого частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України, у випадках, якщо у заповіті містяться положення про усунення його від спадкування або цьому спадкоємцеві заповідана частка спадщини, яка є меншою від належної йому обов`язкової частки. Пунктом 5.11 глави 10 Порядку визначено, що при визначенні розміру обов`язкової частки враховується все спадкове майно, як заповідане, так і те, що не охоплене заповітом, а також речі звичайної домашньої обстановки та вжитку. До складу спадкового майна входить і право на вклад у банку (фінансовій установі) незалежно від того, зроблено розпорядження у заповіті чи безпосередньо у банку (фінансовій установі). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 1241 ЦК України). З урахуванням змісту наведених норм право вимагати обов`язкову частку у визначених статтею 1241 ЦК України осіб виникає у тому разі, якщо стосовно якоїсь з них порушено її право на спадкування: особа не зазначена у заповіті взагалі, заповідана їй частка менша від обов`язкової. У рішенні Конституційного Суду України від 11.02.2014 № 1-рп/2014 у справі № 1-1/2014 Конституційний Суд України, розкриваючи зміст поняття „повнолітні непрацездатні діти, що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обов`язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії „непрацездатні інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного\~законодавства та\~законів України,\~які регулюють\~соціальне страхування\~і визначають\~поняття „непрацездатний. Так, згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 № 966ХIV (далі Закон № 966), абзацом сімнадцятим частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058IV з наступними змінами (далі Закон № 1058) до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку. Відповідно до абзацу 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058IV непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Відповідачка [PERSON] є донькою спадкодавиці [PERSON] і донькою спадкодавця [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. [PERSON] , [INFO] , є пенсіонером за віком, право на пенсію за віком набула 11.04.2022, отримала посвідчення 04.05.022 (а.с. 64), що мало місце на момент відкриття спадщини після смерті батька - [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже,\~відповідачка має успадкувати половину частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом від спадкодавця [PERSON] , тобто половину від його частки, що становить 1/16 частини всієї квартири. Суд, з`ясувавши обставин справи, вважає, що вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню шляхом визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за заповітом на 15/16 часток квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] , та визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за заповітом на 1/4 квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] . У задоволенні іншої частини вимог - визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за заповітом на 1/16 часток квартири слід відмовити, оскільки відповідачка має право на обов`язкову частку у розмірі 1/16. Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що позов задоволено частково, то їх слід розподілити таким чином. При подачі позову позивачкою сплачений судовий збір відповідно до ставки, встановленої ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в сумі 4297,00 грн. за позовні вимоги майнового характеру (а.с. 1), тому підлягає стягненню з відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам 4162,72 грн. витрат на сплату судового збору. На підставі вище наведеного,

Outcome: partial