Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-09 00:00:00

Підстави заявлених позовних вимог. [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] ( [ADDRESS] ), за участю органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської Ради про забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених в Україну. В обґрунтування позовних вимог посилається на наступні обставини. Між Позивачем та Відповідачкою 13 листопада 2020 року було зареєстровано шлюб Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію шлюбу. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2023 р. шлюб між сторонами було розірвано. Сторони є батьками двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В 2022 р. Позивач та Відповідачка разом зі спільними дітьми та двома дітьми від попередніх шлюбів виїхали з України до Німеччини. 09.05.2022 р. відбулося сповіщення (копія сповіщення від 09.05.2022 р. в перекладі на українську мову з нотаріальним посвідченням додається) про прийом в Федеративну Республіку Німеччина на постійне місце проживання та отримання громадянства для: -[PERSON] (посвідчення № [NUMBER] ); -[PERSON] (посвідчення № [NUMBER] ); -[PERSON] (посвідчення № [NUMBER] ). 13.09.2022 р. Дільничим судом м. Michelstadt у справі № 44 F 498/22 EASO про батьківську опіку (піклування) ухвалено рішення про встановлення прикордонного бар`єру для дітей, [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з поданою заявою їх батьком, [PERSON] , про побоювання вивезення [PERSON] з постійного місця проживання неповнолітніх, тобто з ФРН в Україну, проти волі батька (копія ухвали від 13.09.2022 р. по справі № 44 F 498/22 ЕАSO в перекладі на українську мову з нотаріальним посвідченням додається). 21.11.2022 p., всупереч п. 9 існуючого прикордонного бар`єру, згоди батька дітей, [PERSON] , та своєї згоди на постійне місце проживання дітей в ФРН, [PERSON] перетнула кордон Словаччини та України разом з дітьми, [PERSON] та [PERSON] . 21.11.2022 р. Управлінням федеральної кримінальної поліції Республіки Німеччина було порушено кримінальну справу № 32-18 11 03-FAM/7799721/2022 проти [PERSON] про підозру у викраданні неповнолітніх, внаслідок чого розпочато поліцейські оперативно-розшукові заходи щодо матері та дітей відповідно до Шенгенської інформаційної системи (SIS). 22.11.2022 p. ухвалою Суворовського районного суду м. Одеса відкрито провадження по справі № 523/14351/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей та призначення аліментів, що підтверджується копією ухвали Суворовського районного суду м. Одеса від 22.11.2022 р. по справі № 523/14351/22. Цей факт свідчить про те, що Відповідачка заздалегідь готувалась до незаконного вивезення спільних з Позивачем дітей з Німеччини в Україну. Таким чином, необхідним є відзначити, що Відповідачка своїми незаконними діями позбавила Позивача можливості опіки над дітьми, [PERSON] та [PERSON] , а також - з моменту незаконного вивезення і станом на момент подання цього позову - не дає можливості Позивачу спілкуватися зі своїми дітьми навіть в телефонному режимі. 08.12.2022 р. у рамках справи про опіку над дітьми № 44 F 498/22 EASO, дільничний суд м. Michelstadt ухвалив рішення про накладення штрафу на [PERSON] в розмірі 10 000 євро та вимогу утриматися від вивезення нею дітей, вказавши, що діти, [PERSON] та [PERSON] - громадяни Німеччини (копія рішення від 08.12.2022 р. по справі № 44 F 498/22 EASO в перекладі на українську мову з нотаріальним посвідченням додається). Дільничним судом Міхельштадт /Суд у сімейних справах/ Республіки Німеччина, в особі судді дільничного суду Херрманна, в межах провадження [NUMBER] у справі про права та обов`язки батьків по відношенню до дитини з приводу батьківської опіки [PERSON] та [PERSON] , що є відкритим від 06.09.2022 p., було постановлено ухвалу від 22.02.2023 р. (копія ухвали від 22.02.2023 р. в перекладі на українську мову з нотаріальним посвідченням додається), що негайно набирає чинності від 22.02.2023 р. (це зазначено в самій ухвалі) про передання виключного права визначення місця проживання дітей: [PERSON] , дата народження [INFO] , і [PERSON] , дата народження [INFO] , Позивачеві та батькові дітей, [PERSON] /[PERSON]/. Позивачем в зазначеному провадженні [NUMBER] є [PERSON] , громадянин Німеччини , [INFO] , а відповідачем - [PERSON] , громадянка України, [INFO] . Зацікавленими сторонами є їх спільні діти: [PERSON] , дата народження [INFO] , та [PERSON] . Ця ухвала прийнята на підставі висновку органу опіки Загальної соціальної служби Оденвальдського району від 16.02.2023 р. (копія висновку від 16.02.2023 р. в перекладі на українську мову з нотаріальним посвідченням додається). Згідно зі змістом висновку від 16.02.2023 р. орган опіки Загальної соціальної служби Оденвальдського району від 16.02.2023 р. зазначив, що незважаючи на рішення суду від 08.11.2022 р. та без згоди батька дітей, мати дітей забрала дітей назад до Одеси в Україну (зону бойових дій) і, таким чином, мати дітей свідомо поставила під загрозу благополуччя своїх дітей, щоб відстоювати власні інтереси. Тому орган опіки Оденвальдського району вбачив у такій поведінці загрозу благополуччю дітей та виступив за передачу права визначення місця проживання дітей їхньому батькові. Також є доцільним відзначити, що на момент подання цього позову до Суворовського районного суду Позивачем 21.06.2023 р. подано клопотання про визнання зазначеного вище рішення дільничного суду Міхельштадт від 22.02.2023 р. Окрім того, для реалізації механізму забезпечення негайного повернення дітей, [PERSON] та [PERSON] - громадян ФРН, незаконно переміщених в Україну, Позивачем були подані відповідні заяви в Міністерство юстиції України про сприяння повернення своїх дітей до ФРН згідно з Порядком виконанні на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 p., затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2010 р. № 795 (копія відповіді Міністерства юстиції України No 1749/806-33-23/12.1.2 від 05.01.2023 на адвокатський запит від 29.12.2022 р. та копія відповіді Міністерства юстиції України №52464/62956-30-23/12.1.2 від 27.04.2023 р. на запит Федерального управління юстиції Центрального органу Федеративної Республіки Німеччина / Міжнародні конфлікти щодо опіки / № II З -SR - U5 - А - 384/22 в перекладі на українську мову з нотаріальним посвідченням додаються). На підставі викладеного, позивач просить: 1.Постановити судове рішення, яким визнати незаконним утримання [PERSON] на території України малолітніх дітей, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 2.Зобов`язати [PERSON] повернути малолітніх дітей, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , до місця постійного проживання в Федеративній Республіці Німеччина. У випадку невиконання [PERSON] рішення у добровільному порядку відібрати малолітніх дітей, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , і передати батькові, [PERSON] /[PERSON]/, громадянину Німеччини , [INFO] , для забезпечення повернення дитини до Федеративної Республіки Німеччина. 3.Покласти витрати, пов`язані з поверненням дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , до Федеративної Республіки Німеччина на [PERSON] /[PERSON]/, громадянина Німеччини, [INFO] . 4.Допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дітей, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , до Федеративної Республіки Німеччина. (а.с. 1-7) Позиція відповідача. [PERSON] позовні вимоги не визнала у повному обсязі та подала відзив наступного змісту. Так у відзиві відповідачка посилається на те, що вона перебувала у шлюбі із позивачем. В 2022р. у зв`язку з військовою агресією вона вимушена була виїхати з дітьми у Німеччину. Позивачем [PERSON] 25 лютого 2022 року було складено заяву до компетентних органів щодо тимчасового виїзду за кордон його спільних з [PERSON] малолітніх дітей - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (син від попереднього шлюбу). Відповідна заява була посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Главацьким М.А., підпис та особу заявника перевірено. Після переїзду до Німеччини вона проживала спільно з чоловіком [PERSON] та дітьми [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Однак між подружжям почались постійні сварки, в процесі яких [PERSON] вчиняв агресивні дії та насильство щодо неї та дітей. [PERSON] , неодноразово інформувала органи поліції та соціальні служби Федеративної Республіки Німеччини та України щодо загрозливої, агресивної поведінки [PERSON] , який за місцем їх перебування, систематично, вчиняв домашнє насильство, а саме: діяння психологічного, фізичного, економічного насильства, що виражається у наступному: - психологічне насильство - вибивав двері до кімнати у стані алкогольного сп`яніння, словесно ображав, використовував нецензурну лексику, принижував, погрожував фізичною розправою, залякував, контролював у пересуванні, перешкоджав доступу до соціальних мереж - Фейсбук та Інстаграм; - фізичне насильство -штовхав, шарпав за вухо, кидав у [PERSON] різноманітні предмети з метою нанесення їй травм та ушкоджень, обливав фекаліями; - економічне насильство - позбавляв особистих і спільних документів та можливості користуватися ними (свідоцтва про народження дітей, документи на керування транспортним засобом), блокував банківські платіжні картки, кошти, які потребувала Відповідач та малолітні діти для реалізації базових потреб в харчуванні та лікуванні. На її неодноразові зауваження, прохання [PERSON] не реагував або продовжував вчиняти насильницькі діяння, які фіксував на камеру свого мобільного телефону. Соціальні служби та керівництво навчальних закладів, де перебували їх спільні діти, також були проінформовані щодо фактів систематичного домашнього насильства. Співробітники поліції, психологи, дитячий адвокат приїжджали за місцем перебування родини, проте, ніяких заходів щодо протиправної поведінки [PERSON] , окрім фіксації заяв та бесід, на той час вжито не було. Органами національної поліції Федеративної Республіки Німеччина розслідувалося декілька кримінальних справ відносно протиправної поведінки та злочинів, в скоєнні яких обвинувачувався [PERSON] . Отже, [PERSON] рятуючи своє життя та життя дітей, змушена була залишити помешкання, адже проживати під постійною загрозою було нестерпно. [PERSON] також посилається на те, що рішення іноземного суду стосовно передачі права визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , яке було ухвалено 22.02.2023 року дільничним судом Міхельштадту Федеративної Республіки Німеччини, розглядалось без її участі, оскільки [PERSON] на час ухвалення рішення від 22.02.2023 року перебувала в Україні за місцем свого постійного проживання. Окрім того, [PERSON] звертає увагу на те, що правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані положеннями Гаазької конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей». Серед підстав для звернення з відповідною заявою про повернення дітей законодавством виділяють наступні: - Конвенція набула чинності у відносинах між Україною та іноземною державою, до якої дитину вивезено або на території якої дитина утримується. - на момент подання заяви дитині не виповнилося 16 років (по досягненню дитиною 16-річного віку застосування Конвенції припиняється). - до виїзду в Україну дитина постійно проживала на території договірної держави (1 рік і більше). - до моменту вивезення дитини або її утримування за кордоном заявник ефективно здійснював права піклування (опіки) щодо дитини (заявник не був позбавлений або обмежений у батьківських правах). Аналізуючи вищевикладене, можна дійти висновку, що застосування Конвенції при вирішені вищевказаної справи є безпідставним, оскільки малолітні [PERSON] та [PERSON] є громадянами України, їхнє постійне місце реєстрації не змінювалося. Малолітні діти - [PERSON] та [PERSON] є громадянами України (копії свідоцтва про народження містяться в матеріалах справи), їх місце проживання зареєстровано в Україні, вони зараховані та відвідують дошкільний навчальний заклад в Україні, мають зареєстровану декларацію з сімейним лікарем, повернулися до свого звичного місця проживання, разом за матір`ю - [PERSON] , яка всебічно підтримує розвиток дітей та жодним чином не перешкоджає їм у спілкуванні з батьком (доказів звернення до органів опіки та піклування або до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми Позивачем не надано). Відповідач не порушувала право Позивача на піклування про дітей, вона змушена була втікати від проявів агресії та домашнього насильства, які [PERSON] застосовував по відношенню до неї в присутності малолітніх дітей. (а.с. 82-93) Рух справи. Позовна заява надійшла до суду 25.08.2023р.. та автоматизованою системою документообігу визначено суддю. (а.с. 51) 12.09.2023р. до суду надійшла інформація з відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області про місця реєстрації [PERSON] , яка зареєстрована з 14.09.2011р. за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 53) Ухвалою суду від 12.09.2023р. судом було відкрите загальне провадження у справі та розгляд справи було призначено на 10 жовтня 2023р. о 14.00. (а.с. 54-56) 18.09.2022р. до суду надійшла заява від [PERSON] про зупинення провадження у справі. (а.с. 59-61) В підготовче судове засідання 10.10.2023р. з`явився адвокат Верхола І.О., відповідачка [PERSON] , а також представник відповідача - Сметюх В.С .. Ухвалою суду від 10.10.2023р. судом було відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про зупинення провадження у справі. (а.с. 76-77) Ухвалою суду від 10.10.2023р. до участі в справі було залучено - Орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської Ради. (а.с. 78) Враховуючи, що судом було залучено до участі в справі Орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської Ради, та у справі було оголошено перерву на 24.10.2023р. о 10.30. 23.10.2023р. до суду надійшов відзив на позову заяву від представника відповідачки [PERSON] адвоката Сметюх В.С.. (а.с. 82-93) В судовому засіданні 24.10.2023р. представник позивача [PERSON] - адвокат Верхола І.О. просив відкласти розгляд справи з метою ознайомлення з матеріалами справи, у зв`язку з чим, судом оголошено перерву на 27.11.2023р. о 12.00. В судове засідання 27.11.2023р. з`явилась тільки відповідачка [PERSON] , у тому судом було оголошено перерву та призначено розгляд справи на 30.01.2024р. о 11.00. Ухвалою суду від 30.01.2024р. судом було закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті на 26.02.2024р. о 14.00. (а.с. 163) В судове засідання 26.02.2024р. надійшло клопотання від представника відповідача [PERSON] - адвоката Сметюх В.С. про відкладення розгляду справи, а також аналогічне клопотання надійшло від представника позивача [PERSON] - адвоката Верхола І.О.. Враховуючи наявні заяви, судом було оголошено перерву в судовому засіданні та призначено розгляд справи на 12.03.2024р. о 10.00. В судове засідання 12.03.2024р. з`явились сторони, судом було здійснено розгляд справи по суті, а також оголошено перерву на 28.03.2024р. для підготовки до судових дебатів. 28.03.2024р. судом продовжено розгляд справи по суті, однак судом вимушено було оголошено перерву у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги у м.Одесі, розгляд справи було призначено на 02.04.2024р. о 11.30. 02 квітня 2024р. о 11.30 судове засідання не відбулось у зв`язку у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги у м.Одесі, розгляд справи призначено на 10.04.2024р.. Пояснення сторін в судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Верхола І.О. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, а також пояснив, що відповідачка неправомірно виїхала з Німеччини до України, оскільки їй було достовірно відомо про наявність заборони покидати країну. Вищевказаними діями вона фактично позбавила батька спілкування з дітьми. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, а також пояснила, що вона в 2022р. виїхала з чоловіком та дітьми тимчасово до Німеччини, у зв`язку з початком військових дій в Україні. Вони всі спільно проживали у Німеччині, але згодом її чоловік [PERSON] почав вчиняти домашнє насилля щодо неї, а тому вона вирішила розірвати з ним шлюб та повернутись до України. Однак чоловік після того, яка вона повідомила, що бажає розірвати шлюб, став ще більше агресивно до неї ставиться, погрожував їй що забере від неї дітей. [PERSON] повідомила, що їй було відомо про рішення від 13.09.2022 р. Дільничного суду м. Michelstadt у справі № 44 F 498/22 про встановлення прикордонного бар`єру для дітей, [PERSON] та [PERSON] . Однак, після встановлення даної заборони чоловік став ще більше агресивно ставиться до неї, а тому була вимушена забрати дітей та повернутись в України, оскільки побоювалась, що не зможе взагалі бачити дітей. В судовому засіданні відповідачка пояснила, що не бажає повертатись до Німеччині, оскільки відповідач почне вчиняти щодо неї домашнє насилля. Представник органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації - Позднякова О.А. в судовому засіданні пояснила, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки відповідачка надає дітям необхідним турботу, займається вихованням дітей, створила для них всі необхідні умови для їх розвитку та навчання. В той же час, відсутні відомості, що позивач може надати дітям необхідні умови для розвитку та навчання. Встановлені судом обставини справи та відповідні правовідносини. [PERSON] , громадянин Німеччини, паспорт отримано 13.09.2022р. (а.с. 8-10). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] був громадянином України та набув громадянство Німеччини лише у 2022р.. Відповідачка [PERSON] , [INFO] є громадянкою України, зареєстрована та постійно проживає за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 53, 58, 95) Судом встановлено, що між [PERSON] , як громадянином України, та [PERSON] , громадянкою України, 13 листопада 2020 року було зареєстровано шлюб Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію шлюбу. (а.с. 11) Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2023 р. у справі №523/8740/22 шлюб між сторонами було розірвано. (а.с. 47-48) Сторони є батьками двох дітей: [PERSON] , [INFO] (а.с. 12) та [PERSON] , [INFO] . (а.с. 13) Згідно довідки про зареєстрованих осіб А3-11726/ф/л від 28.01.2023р., яка видана Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської Ради [PERSON] зареєстрована спільно з дітьми [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 100) Малолітні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] перебувають на обліку у сімейного лікаря за адресою: м.Одеса, вул. Фонтанська дорога б. 67 , згідно декларації від 11.03.2021р.. (а.с. 102-103) В 2022 р. Позивач та Відповідачка разом зі спільними дітьми та двома дітьми від попередніх шлюбів виїхали з України до Німеччини. Позивачем [PERSON] 25 лютого 2022 року було складено заяву до компетентних органів щодо тимчасового виїзду за кордон його спільних з [PERSON] малолітніх дітей - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (син від попереднього шлюбу). Відповідна заява була посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Главацьким М.А., підпис та особу заявника перевірено. (а.с. 124) 09.05.2022 р. відбулося сповіщення (копія сповіщення від 09.05.2022 р. в перекладі на українську мову з нотаріальним посвідченням додається) про прийом в Федеративну Республіку Німеччина на постійне місце проживання та отримання громадянства для: -[PERSON] (посвідчення № [NUMBER] ); -[PERSON] (посвідчення № [NUMBER] ); -[PERSON] (посвідчення № [NUMBER] ). (а.с. 14-16) 13.09.2022 р. Дільничим судом м. Michelstadt у справі № 44 F 498/22 EASO про батьківську опіку (піклування) ухвалено рішення про встановлення прикордонного бар`єру для дітей, [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку з поданою заявою їх батьком, [PERSON] , про побоювання вивезення [PERSON] з постійного місця проживання неповнолітніх, тобто з ФРН в Україну, проти волі батька. (а.с. 17-25) 21.11.2022 p., всупереч п. 9 існуючого прикордонного бар`єру, та згоди батька дітей, [PERSON] перетнула кордон Словаччини та України разом з дітьми, [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні [PERSON] повідомила, що їй було відомо про існування вищевказаного рішення суду від 13.09.2022р., однак вона була вимушена виїхати з Німеччини, оскільки її чоловік вчиняв щодо неї дії агресивного характеру, вона побоювались за життя та безпеку дітей. 21.11.2022 р. Управлінням федеральної кримінальної поліції Республіки Німеччина було порушено кримінальну справу № 32-18 11 03-FAM/7799721/2022 проти [PERSON] про підозру у викраданні неповнолітніх, внаслідок чого розпочато поліцейські оперативно-розшукові заходи щодо матері та дітей відповідно до Шенгенської інформаційної системи (SIS). 22.11.2022 p. ухвалою Суворовського районного суду м. Одеса відкрито провадження по справі № 523/14351/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей та призначення аліментів, що підтверджується копією ухвали Суворовського районного суду м. Одеса від 22.11.2022 р. по справі № 523/14351/22. (а.с. 46-47) 08.12.2022 р. у рамках справи про опіку над дітьми № 44 F 498/22 EASO, дільничний суд м. Michelstadt ухвалив рішення про накладення штрафу на [PERSON] в розмірі 10 000 євро та вимогу утриматися від вивезення нею дітей, вказавши, що діти, [PERSON] та [PERSON] - громадяни Німеччини. Дільничним судом Міхельштадт /Суд у сімейних справах/ Республіки Німеччина, в особі судді дільничного суду Херрманна, в межах провадження [NUMBER] у справі про права та обов`язки батьків по відношенню до дитини з приводу батьківської опіки [PERSON] та [PERSON] , що є відкритим від 06.09.2022 p., було постановлено ухвалу від 22.02.2023 р. (копія ухвали від 22.02.2023 р. в перекладі на українську мову з нотаріальним посвідченням додається), що негайно набирає чинності від 22.02.2023 р. (це зазначено в самій ухвалі) про передання виключного права визначення місця проживання дітей: [PERSON] , дата народження [INFO] , і [PERSON] , дата народження [INFO] , Позивачеві та батькові дітей, [PERSON] /[PERSON]/. Позивачем в зазначеному провадженні [NUMBER] є [PERSON] , громадянин Німеччини , [INFO] , а відповідачем - [PERSON] , громадянка України, [INFO] . Зацікавленими сторонами є їх спільні діти: [PERSON] , дата народження [INFO] , та [PERSON] . (а.с. 26-38) Ця ухвала прийнята на підставі висновку органу опіки Загальної соціальної служби Оденвальдського району від 16.02.2023 р. Згідно зі змістом висновку від 16.02.2023 р. орган опіки Загальної соціальної служби Оденвальдського району від 16.02.2023 р. зазначив, що незважаючи на рішення суду від 08.11.2022 р. та без згоди батька дітей, мати дітей забрала дітей назад до Одеси в Україну (зону бойових дій) і, таким чином, мати дітей свідомо поставила під загрозу благополуччя своїх дітей, щоб відстоювати власні інтереси. Тому орган опіки Оденвальдського району вбачив у такій поведінці загрозу благополуччю дітей та виступив за передачу права визначення місця проживання дітей їхньому батькові. (а.с. 39-40) Окрім того, для реалізації механізму забезпечення негайного повернення дітей, [PERSON] та [PERSON] - громадян ФРН, незаконно переміщених в Україну, Позивачем були подані відповідні заяви в Міністерство юстиції України про сприяння повернення своїх дітей до ФРН згідно з Порядком виконанні на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 p., затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2010 р. № 795 (копія відповіді Міністерства юстиції України No 1749/806-33-23/12.1.2 від 05.01.2023 на адвокатський запит від 29.12.2022 р. та копія відповіді Міністерства юстиції України №52464/62956-30-23/12.1.2 від 27.04.2023 р. на запит Федерального управління юстиції Центрального органу Федеративної Республіки Німеччина / Міжнародні конфлікти щодо опіки / № II З -SR - U5 - А - 384/22 . (а.с. 41-45) В судовому засіданні [PERSON] повідомила, що їй було відомо про існування заборони виїзду з Німеччини на підставі рішення суду від 13.09.2022р., однак вона була вимушена виїхати з Німеччини, оскільки її чоловік вчиняв щодо неї дії агресивного характеру, вона побоювались за життя та безпеку дітей. З матеріалів справи убачається, що дійсно [PERSON] , неодноразово інформувала органи поліції та соціальні служби Федеративної Республіки Німеччини та України щодо загрозливої, агресивної поведінки [PERSON] , який за місцем їх перебування, систематично, вчиняв домашнє насильство, а саме: діяння психологічного, фізичного, економічного насильства. Так з копії документів з Головного управління поліції Південного Гессена, відділу поліції Оденвальда, які перекладені на українську мову убачається, що 16.09.2022р. патрульний екіпаж Поліцейської станції Хощст в Оденвальді виїхав до пані [PERSON] через словесну суперечку з чоловіком. Пані [PERSON] повідомила поліцейським, що у березні та липні між нею та чоловіком виникла словесна перепалка, а також були випадки смикань, штовхань та тяганини за волосся. Вона повідомила поліцейським, що повідомила чоловіка 04 вересня, що бажає розлучитись з ним, після чого, він її потягнув за вухо. (а.с. 127) З даних документів також убачається, що адвокат Ємельяненко М. звертався до поліції з приводу погроз від [PERSON] наняти вбивцю, якщо він її не випустить з дітьми з країни. 01.10.2022р. патрульні також виїжджали за викликом на домашню адресу сторін, оскільки між ними відбулась суперечка. Так [PERSON] повідомив, що [PERSON] не впускає його в квартиру, а [PERSON] повідомила, що [PERSON] вкрав документи дітей. (а.с. 128) Окрім того, 05.10.2022р. [PERSON] повідомила поліції у домашньому насильстві на нападі на її сина [PERSON] зі сторони [PERSON] (а.с. 129) Оцінка судом наданих доказів. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до чч. 1,2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування . Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Приписами ч. 1 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, аналізуючи у сукупності пояснення сторін, їх представників, а також надані докази, суд прийшов до наступних висновків. 1. [PERSON] та [PERSON] до 2022р. були громадянами України та постійно проживали спільно з дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] на території України. 2. Малолітні діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] набули громадянство України з народження, згідно ст.ст. 6,7 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III. 3. У справі відсутні відомості щодо виходу з громадянства України [PERSON] , [PERSON] , а також малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] .. 3. У справі наявні відомості щодо набуття громадянства Німеччини позивачем [PERSON] , а також малолітніми дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] … 4. Відомості щодо набуття громадянства Німеччини [PERSON] - відсутні. 5. Постійним місцем проживання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] є територія України, оскільки вони зареєстровані та постійно проживають за адресою: [ADDRESS] , спільно з матір`ю [PERSON] , з 21.12.2020р. (а.с. 100) 6. Виїзд [PERSON] спільно з дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] з України до Німеччини мав тимчасовий характер та був пов`язаний з військовим подіями на території України, що підтверджується довіреністю на виїзд, яка була підписана [PERSON] терміном на один рік. (а.с.124) 7. Між [PERSON] та [PERSON] у 2022р. погіршились взаємовідносини, що це стало приводом для неодноразового виклику поліцейських за їх місцем проживання у Німеччини. Суд також констатує, що [PERSON] неодноразово скаржилась з приводу вчинення домашнього насилля її чоловіком щодо неї та дітей. 8. [PERSON] спільно з дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , всупереч п. 9 існуючого прикордонного бар`єру, який був встановлений 13.09.2022 р. Дільничим судом м. Michelstadt у справі № 44 F 498/22 EASO , та згоди батька дітей, [PERSON] [PERSON] перетнула кордон 21.11.2022р . Словаччини та України разом з дітьми, [PERSON] та [PERSON] . Правові підстави ухваленого рішення. Відповідно ст. 150 СК України, встановлено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, до яких, серед інших, належить і обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей визначено Сімейним кодексом України. Відповідно до ч. ч. 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частина 1 ст. 152 СК України встановлене право дитини на належне батьківське виховання, яке забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 за № 1385 (далі - Декларація), проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» ЄСПЛ наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульовані положеннями Гаазької Конвенції «Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», до якої Україна приєдналася згідно із Законом України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 11 січня 2006 року. Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стаття 15 Закону України «Про міжнародні договори України» встановлює, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Згідно зі статтями 1, 2 Гаазької Конвенції її цілями є забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав, та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. Договірні держави вживатимуть усіх належних заходів для забезпечення досягнення цілей Конвенції на їхніх територіях. Для цього вони використовують самі швидкі процедури, наявні в їхньому розпорядженні. Статтею 6 Конвенції передбачено, що Конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Застосування Конвенції припиняється, коли дитина досягає віку 16 років. Статті 3, 12, 13, 20 Гаазької Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Суд може відмовити в поверненні дитини у наступних випадках: якщо в ході розгляду справи виявить, що особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування чи заявник дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (пункт «а» частини першої статті 13); або з моменту переміщення пройшло більше року й дитина прижилась у новому середовищі (частина друга статті 12); або існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт «b» частини першої статті 13); або якщо дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (частина друга статті 13); або якщо повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (стаття 20). Відповідно до статті 12 цієї Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Якщо судовий або адміністративний орган в запитуваній державі має підстави вважати, що дитина була переміщена до іншої держави, він може зупинити процедури або відмовити в прийнятті заяви про повернення дитини. Згідно із статтею 8 Гаазької Конвенції будь-яка особа, установа або інший орган, які стверджують, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, може звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини. Договірна держава визначає Центральний орган для виконання функцій, покладених Конвенцією на такі органи (стаття 6 Гаазької Конвенції). Цілі цієї Конвенції досягаються шляхом співпраці компетентних органів в державах-учасницях. В Україні Центральним органом для виконання передбачених Конвенцією функцій, а також співробітництва з іноземними центральними органами визначено Міністерство юстиції, яке діє безпосередньо або через територіальні управління юстиції. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонічний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до статті 8 цієї Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. Стосовно питання про взаємозв`язок між Конвенцією про права дитини та Гаазькою Конвенцією ЄСПЛ уже зазначав, що у сфері міжнародного викрадення дітей зобов`язання, які накладаються статтею 8 на Договірні держави, повинні тлумачитися у світлі вимог Гаазької конвенції (справа «Ignaccolo-Zenide», § 95; «Iglesias Gil та A.U.I. проти Іспанії», № 56673/00, § 51; та «Maumousseau та Washington», § 60) і вимог Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (справи «Maire», § 72; «Maumousseau та Washington», і «Neulinger та Shuruk», § 132), а також відповідних норм і принципів міжнародного права, застосовних у відносинах між Договірними державами (справа «Demir та Baykara проти Туреччини», № 34503/97, § 67). Цей підхід включає в себе комбіноване і гармонійне застосування міжнародних документів, зокрема Конвенції про права дитини та Гаазької Конвенції, беручи до уваги їх мету та наслідки для захисту прав дітей та батьків. Вирішальним питанням є те, чи було забезпечено в межах свободи розсуду, що надається державам у таких питаннях, справедливий баланс, який повинен існувати між конкуруючими інтересами, що стоять на кону: інтереси дитини, батьків та громадського порядку (справа «Maumousseau та Washington», § 62), беручи при цьому до уваги те, що найкращі інтереси дитини повинні отримати першочергову увагу і що цілі попередження та негайного повернення відповідають певній концепції «найкращих інтересів дитини». Ппринцип додержання найкращих інтересів дитини також закладений і в Гаазькій конвенції. Неповернення дитини до країни проживання іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини, на які вказують передбачені у цій Конвенції виключення, зокрема, у випадку серйозного ризику того, що повернення дитини завдасть їй фізичної чи психічної шкоди. Задля досягнення означеної вище легітимної мети та найкращого задоволення інтересів дитини за існування встановленого судами на підставі належних, допустимих і достатніх доказів серйозного ризику того, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння шкоди психіці, відмова у позові є виправданою. Указане узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 квітня 2021 року у справі № 2-4237/12 (провадження № 14-21звц21) про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у зв`язку із встановленням ЄСПЛ у рішенні у справі «Сатановська та Роджерс проти України» (Satanovska and Rodgers v. Ukraine, заява № 12354/19) порушення Україною міжнародних зобов`язань за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при вирішенні судом справи. Як роз`яснив ЄСПЛ у рішенні «Рабан проти Румунії», порушення права на повагу до сімейного життя і втручання у сімейне життя має місце, якщо застосовані національні засоби перешкоджають взаємному спілкуванню дитини і батьків. У рішенні ЄСПЛ у справі «Х проти Латвії», заява № 27853/09, рішення від 26 листопада 2013 року, в якому зазначено, що гармонійне тлумачення Європейської конвенції та Гаазької конвенції може бути досягнуте за умови дотримання наступних двох умов. По-перше, запитуваний суд повинен по-справжньому брати до уваги фактори, які можуть становити виключення до негайного повернення дитини в застосування статей 12, 13 і 20 зазначеної конвенції, особливо якщо вони згадуються однією із сторін судового провадження. Такий суд потім повинен ухвалити рішення, яке є достатньо аргументованим з цього питання, з тим щоб Суд мав змогу перевірити, що ці питання були належним чином розглянуті. По-друге, ці фактори повинні бути оцінені у світлі статті 8 Конвенції (справа «Neulinger та Shuruk», § 133) (§ 106). Висновки суду. Суд приходить до висновку, що існують серйозні ризики того, що повернення дітей до Федеративної Республіки Німеччина негативно вплине на емоційний та психічний стан малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які дуже прив`язані до матері, і подальше перебування дітей у стресовій ситуації, яка пов`язана з особистим конфліктом між батьками не буде сприяти їх вихованню та розвитку. В Україні створені належні умови для розвитку та виховання дітей, вони отримують належне медичне та побутове забезпечення, а також повернулись до середовища, в якому вони постійно проживали. Суд також приходить до висновку, що у даних правовідносинах неможливо застосувати Гаазьку Конвенцію «Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», на яку посилався позивач, оскільки постійним місцем проживання дітей є територія України, а виїзд до Німеччини мав тимчасовий характер. Окрім того, сам факт наявності у дітей громадянства Німеччини, не може бути безапеляційною підставою до їх повернення до Німеччини. На підставі викладеного, суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] (громадянина [ADDRESS] ) до [PERSON] ( [ADDRESS] ), за участю органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської Ради щодо визнання незаконним утримання [PERSON] на території України малолітніх дітей, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зобов`язання [PERSON] повернути малолітніх дітей, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , до місця постійного проживання в Федеративній Республіці Німеччина необхідно залишити без задоволення у повному обсязі. В той же час, інші заявлені вимоги позивача, пов`язані з порядком виконання рішення суду, а оскільки відмовляє у задоволенні основних вимог, то відсутня необхідність встановлювати порядок виконання рішення. Судові витрати у справі, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed