Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

18 січня 2024 року [PERSON] звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Богодухівської міської ради, про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки, призначення опікуна та стягнення аліментів. В обґрунтування позову зазначено, що позивач є матір`ю померлої [PERSON] у якої за життя народилась донька [PERSON] . Дитина на даний час мешкає з позивачем та перебуває на повному її утриманні. Батьком дитини є відповідач, однак останній не приймав участі у вихованні доньки, про її духовний і фізичний розвиток не турбувався, матеріально не забезпечував, як до смерті [PERSON] та і після неї. Враховуючи наведене, позивач просить: позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої [PERSON] , [INFO] ; встановити опіку над неповнолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] та призначити її опікуном [PERSON] ; стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 4000,00 гривень, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду та до повноліття дитини. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу № 202/894/24 до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилась, натомість подала заяву про розгляд справи без її участі сторони позивача. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України, будь-яких заяв, заперечень, клопотань до суду не надав, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Богодухівської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 22.04.1987 року Червонооскольською сільською радою Ізюмського району, та витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу № 00021464186 від 16.12.2018 року, № 00021464067 від 16.11.2018 року, № 00021463912 від 16.11.2018 року. [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 01.06.2023 року Богодухівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Богодухівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. За життя, [PERSON] та [PERSON] з 04.07.2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22.10.2014 року. В період шлюбу у [PERSON] та [PERSON] , народилась донька [PERSON] , [INFO] , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюму реєстраційної служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції Харківської області 31 липня 2012 року складно відповідний актовий запис № 248, та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Відповідно до характеристики, виданої директором та класним керівником КЗ «Харківська спеціальна школа № 2» Харківської обласної ради, [PERSON] відвідує заклад освіти з 01.09.2021 року. До навчального закладу дитину приводила й забирали мати [PERSON] , яка вирішувала усі питання щодо навчання та виховання доньки. Згідно з Довідкою від 17.10.2023 року, дитина [PERSON] , 2012 р.н. з червня 2018 року до лютого 2022 року спостерігалась у сімейного лікаря [PERSON] в АЗПСМ с. Дубрівка. На прийом дитина приходила у супроводі матері, батько ж не приймав участі у догляді за донькою, з сім`єю не проживав. Відповідно до довідки від 31.10.2023 року № 18-01-12/1280, виданої старостою Сіннянського старостинського округу Богодухівської міської ради, [PERSON] , яка зареєстрована як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS] в тім, що [PERSON] , [INFO] , на території Сіннянського старостинського округу Богодухівської міської ради Харківської області не проживав, не приймав участі у вихованні доньки [PERSON] , [INFO] по теперішній час. Наказом № 80 від 13.07.2023 року малолітню дитину [PERSON] , [INFO] тимчасово, влаштовано до сім`ї [PERSON] , на період з 13.07.2023 року до прийняття рішення про влаштування дитини до сімейної форми навчання. Згідно з Актом обстеження домогосподарства від 02.11.2023 року, комісією було при обстеженні виявлено, що [PERSON] фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] . Отже, дитина проживає разом з бабусею [PERSON] та перебуває на повному її утриманні, що не оспорюювалось сторонами в ході розгляду справи. У відповідності до Висновку № 02-23/7674 від 22 грудня 2023 року про доцільність позбавлення батьківських прав,Служба у справах дітей Богодухівської міської ради вважає доцільним позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав по відношенню до малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . При прийнятті рішення по справі судом береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява N 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Крім того діти та батьки не повинні розлучатисявсупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст.114 наведеного вище Закону). Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини, де зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними-установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із ч.1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та поважати дитину. Згідно ст.164 СК України передбачено вичерпний перелік обставин, за яких матір або батька може бути позбавлено батьківських прав щодо усіх дітей або когось з них. Такими обставинами є факти, якщо батьки : 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3)жорстоко поводяться з дитиною;4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6)засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків та свідомого нехтування ними своїми обов`язками. За змістом статті 164 СК України позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, і питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей (п.15 Постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»). Позбавлення батьківських прав є, насамперед, способом захисту прав та інтересів дитини, а тому при вирішенні цього питання має бути виявлений позитивний результат в долі дитини (дітей), який має настати після позбавлення батьків їх прав. Так, Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 3 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в повному обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідоме нехтування ними своїх обов`язків. Так, аналізуючи наявні у справі докази у їх сукупності, враховуючи характер спірних правовідносин, судом встановлено, що відповідач [PERSON] , який є батьком [PERSON] , [INFO] , фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків по відношення до своєї малолітньої дитини, за відсутності будь-яких об`єктивних та доведених перешкод не бачиться та не спілкується з донькою, не приймає участі у її вихованні, навчанні, розвитку та утриманні, не цікавиться успіхами та здоров`ям, не турбується про фізичний та духовний розвиток дитини, про її харчування, лікування та освіту, не надає жодної матеріальної допомоги та моральної підтримки, відтак, свідомо ухиляється від виховання дитини та нехтує своїми батьківськими обов`язками. Ухилення від виконання обов`язків по вихованню [PERSON] , [INFO] , її батьком [PERSON] безспірно встановлено судом, не оспорювалось та не спростовано відповідачем, а тому, враховуючи наявні докази, суд вважає вимоги позивача про позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] , є тим допустимим та законним способом захисту порушених прав та інтересів дитини, а тому підлягають задоволенню. На підставі ст.58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, позбавленими батьківського піклування, і фізичними особами, визнаними недієздатними. Відповідно до ч.3 ст. 60 Цивільного кодексу України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Статтею 243 СК України передбачено, що над дітьми, позбавленими батьківського піклування, які не досягли чотирнадцяти років, встановлюється опіка. Статтею 244 СК України опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа. Не можуть бути опікунами, піклувальниками дитини особи, зазначені в статті 212 цього Кодексу. Пунктом 42 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 визначено, що опіка, піклування над дитиною встановлюється рішенням районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за наявності документів, зазначених у пункті 40 цього Порядку, або судом. Опікуном, піклувальником призначається переважно особа, яка перебуває у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Як встановлено судом, мати [PERSON] , 2012 р.н., - [PERSON] померла [INFO] . Оскільки у зв`язку з позбавленням батьківських прав батька дитини, [PERSON] , 2012 р.н. залишилась без батьківського піклування, суд встановлює над нею опіку. Позивач відповідає вимогам до особи, яка може бути опікуном відповідно до ст.244 СК України, створила усі умови для повноцінного фізичного і духовного розвитку дитини, підготовки до самостійного життя, зокрема, забезпечує її необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, а тому може бути призначена опікуном дитини. Виходячи зі змісту ч.3 ст.60 ЦК України, попереднє встановлення органом опіки та піклування статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, не є необхідним для суду при вирішенні питання про встановлення опіки над малолітньою особою, позбавленою батьківського піклування. З урахуванням встановленого, суд приходить до висновку про можливість призначення позивача опікуном її онуки [PERSON] , 2012 р.н.. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України, особа позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно позбавлення батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Статтею 51 Конституції України передбачено право дітей на матеріальне утримання з боку батьків та право на їх повноцінне життя та всебічний розвиток. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтями 18, 27 «Конвенції про права дитини» (ратифікованої постановою ВР України №789-XII від 27 лютого 1991 року) встановлено, що батьки несуть загальну та однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. В силу ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Суд приймає до уваги, що відповідач є працездатною особою, обставини, які б унеможливлювали сплату аліментів, відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, судом не встановлено. Згідно до ч.1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Беручи до уваги викладене, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, та з урахуванням обставин, визначених ст. 182 СК України, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 4000,00 гривень щомісячно, з урахуванням індексації відповідно до закону, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дати подання позовної заяви та до досягнення дитиною повноліття. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини в межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно зі ст.141 ЦПК України суд враховує звільнення позивача від сплати судового збору, на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», у зв`язку з чим судовий збір за заявлену позовну вимогу про стягнення аліментів, в розмірі 1211,20,00 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved