Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про виселення з житлового приміщення. В судовому засідання представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пояснивши, що 13.02.2007 року між АКІБ „УкрСиббанк" та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №11117046000, за змістом п.1 якого банк зобов`язався надати позичальнику [PERSON] , а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 140 000 доларів США з оплатою процентної ставки 12,8% річних в строк до 13.02.2017 року. З метою забезпечення виконання зобов`язання позичальника [PERSON] за вказаним кредитним договором між АКІБ „УкрСиббанк" та [PERSON] був укладений договір іпотеки №47195 від 13.02.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко А.В. і зареєстрований у реєстрі за №176. Згідно умов договору іпотеки №47195 іпотекодавець [PERSON] передає в іпотеку іпотекодержателю АКІБ „УкрСиббанк" квартиру [ADDRESS] . 8.12.2011 року між АКІБ „УкрСиббанк" та ПАТ „Дельта Банк" був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., за яким права вимоги за договором про надання споживчого кредиту №11117046000 від 13.02.2017 року, укладеним між АКІБ „УкрСиббанк" та [PERSON] , та за договором іпотеки №47195 від 13.02.2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко А.В. і зареєстрованим у реєстрі за №176, укладеним між АКІБ „УкрСиббанк" та [PERSON] , перейшли до нового кредитора ПАТ „Дельта Банк". 5.02.2020 року між ПАТ „Дельта Банк" та ТОВ „Фінансова компанія „Приватні інвестиції" було укладено договір про відступлення прав вимоги №2151/К, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. і зареєстрований у реєстрі за №218, відповідно до умов якого права вимоги за договором про надання споживчого кредиту №11117046000 від 13.02.2017 року з усіма додатками та додатковими угодами, що між АКІБ „УкрСиббанк" та [PERSON] , та за договором іпотеки №47195 від 13.02.2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко А.В. і зареєстрованим у реєстрі за №176, укладеним між АКІБ „УкрСиббанк" та [PERSON] , перейшли до нового кредитора ТОВ „Фінансова компанія „Приватні інвестиції". Згідно п.1 договору про відступлення прав вимоги №2151/К Банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників, заставодавців (іпотекодавців) та поручителів, зазначених у додатках №1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників за кредитними договорами, іпотечними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту) та договорами поруки, договорами застави, договорами іпотеки (іпотечними договорами). 3.07.2020 року на підставі Закону України „Про іпотеку" за ТОВ „Фінансова компанія „Приватні інвестиції" згідно договору іпотеки №47195 від 13.02.2017 року з усіма додатками та додатковими угодами було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , яка належала на праві власності іпотекодавцю [PERSON] . Таким чином, ТОВ „Фінансова компанія „Приватні інвестиції", маючи інформацію про заборгованість відповідача перед банком за вказаним кредитним договором, задовольнило свої кредиторські вимоги за рахунок предмету іпотеки, набувши право власності на вказану іпотечну квартиру шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згодом ТОВ „Фінансова компанія „Приватні інвестиції" стало відомо, що в квартирі [ADDRESS] постійно проживає боржниця [PERSON] , донька іпотекодателя. Вказаний факт підтвердила і відповідачка, однак у добровільному порядку виселитись із займаного житла відмовилась. На письмові звернення позивача до відповідача про звільнення квартири остання не реагує. Тому просить виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] , яка належить позивачу на праві власності. Відповідач [PERSON] в судові засідання жодного разу не з`явилась, про розгляд справи була неодноразово повідомлена судом належним чином (а.с.78; 83; 88; 93; 108-110; 112; 115; 117), з заявами до суду про неможливість розгляду справи у її відсутність не зверталась. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.4, ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як зазначає ч.1, ст.321 ЖК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, 13.02.2007 року між АКІБ „УкрСиббанк" та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №11117046000, за змістом п.1 якого банк зобов`язався надати позичальнику [PERSON] , а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 140 000 доларів США з оплатою процентної ставки 12,8% річних в строк до 13.02.2017 року (а.с.100-103). З метою забезпечення виконання зобов`язання позичальника [PERSON] за вказаним кредитним договором між АКІБ „УкрСиббанк" та [PERSON] , матір`ю відповідача, був укладений договір іпотеки №47195 від 13.02.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко А.В. і зареєстрований у реєстрі за №176. Згідно умов договору іпотеки №47195 іпотекодавець [PERSON] передає в іпотеку іпотекодержателю АКІБ „УкрСиббанк" квартиру [ADDRESS] (а.с.15-17). 8.12.2011 року між АКІБ „УкрСиббанк" та ПАТ „Дельта Банк" був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., за яким права вимоги за договором про надання споживчого кредиту №11117046000 від 13.02.2017 року, укладеним між АКІБ „УкрСиббанк" та [PERSON] , та за договором іпотеки №47195 від 13.02.2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко А.В. і зареєстрованим у реєстрі за №176, укладеним між АКІБ „УкрСиббанк" та [PERSON] , перейшли до нового кредитора ПАТ „Дельта Банк". 5.02.2020 року між ПАТ „Дельта Банк" та ТОВ „Фінансова компанія „Приватні інвестиції" було укладено договір про відступлення прав вимоги №2151/К, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. і зареєстрований у реєстрі за №218, відповідно до умов якого права вимоги за договором про надання споживчого кредиту №11117046000 від 13.02.2017 року з усіма додатками та додатковими угодами, що між АКІБ „УкрСиббанк" та [PERSON] , та за договором іпотеки №47195 від 13.02.2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко А.В. і зареєстрованим у реєстрі за №176, укладеним між АКІБ „УкрСиббанк" та [PERSON] , перейшли до нового кредитора ТОВ „Фінансова компанія „Приватні інвестиції". Згідно п.1 договору про відступлення прав вимоги №2151/К Банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників, заставодавців (іпотекодавців) та поручителів, зазначених у додатках №1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників за кредитними договорами, іпотечними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту) та договорами поруки, договорами застави, договорами іпотеки (іпотечними договорами) (а.с.19-22). Однак своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором відповідач [PERSON] не виконувала. 1.07.2020 року о 17:28:10 годин на підставі Закону України „Про іпотеку" за ТОВ „Фінансова компанія „Приватні інвестиції" згідно договору іпотеки №47195 від 13.02.2017 року з усіма додатками та додатковими угодами приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А. було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , яка належала на праві власності іпотекодавцю [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.47). Як наголошує ч.1, ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За змістом ч.1, ст.33 Закону України „Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Таким чином, ТОВ „Фінансова компанія „Приватні інвестиції", маючи інформацію про заборгованість відповідача перед банком за вказаним кредитним договором, задовольнило свої кредиторські вимоги за рахунок предмету іпотеки, набувши право власності на вказану іпотечну квартиру. Згідно ч.4, ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В квітні 2021 року іпотекодавець [PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ „Фінансова компанія „Приватні інвестиції" про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, визнання права власності на нерухоме майно. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.09.2021 року по цивільній справі №753/7146/21 в задоволенні позову [PERSON] до ТОВ „Фінансова компанія „Приватні інвестиції" про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за ТОВ „Фінансова компанія „Приватні інвестиції" на квартиру [ADDRESS] , визнання права власності за [PERSON] на нерухоме майно відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 20.09.2022 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24.09.2021 року скасовано і винесено нове рішення про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію квартири [ADDRESS] за ТОВ „Фінансова компанія „Приватні інвестиції", в решті вимог відмовлено. Постановою Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 26.07.2023 року Постанову Київського апеляційного суду від 20.09.2022 року в частині позову [PERSON] до ТОВ „Фінансова компанія „Приватні інвестиції" про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за ТОВ „Фінансова компанія „Приватні інвестиції" на квартиру [ADDRESS] скасовано і залишено в силі в цій частині позовних вимог рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24.09.2021 року. Таким чином, Верховний суд підтвердив законність перехода права власності на спірну іпотечну квартиру від [PERSON] до ТОВ „Фінансова компанія „Приватні інвестиції". Згідно ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 40 Закону України „Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України. Зокрема, частинами першою, другою статті 109 ЖК України визначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Частиною першою статті 1 протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 28 вересня 1995 року у справі «Сколло проти Італії» («Skollo v Italy») дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави» (пункт 28 Рішення). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 року у справі №361/4481/19 (провадження №14-109цс22) дійшла висновку, що згідно з вимогами частини третьої статті 9 Закону №898-ІV іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки, передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізінг, оренду, користування. Тобто, вселення особи у спірний житловий будинок відбулось всупереч вимогам договору іпотеки та прямій забороні, що міститься в Законі №898-ІV. Реєстрація місця проживання з порушенням вимог закону та договору іпотеки доньки іпотекодавця особи у житловому будинку, який є предметом іпотеки, не може використовуватись учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу. З урахуванням вказаного наявні обгрунтовані підстави для задоволення позову про виселення особи з житлового будинку та скасування реєстрації її місця проживання. Аналогічні висновки викладені у Постановах Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 19.04.2023 року у справі №753/8506/19; від 21.06.2023 року у справі №705/4167/21; від 21.06.2023 року у справі №524/9732/18; від 27.07.2023 року у справі №201/290/16-ц; від 27.09.2023 року у справі №754/5676/22; від 4.10.2023 року у справі №125/1144/21. Як вбачається з п.2.4.9 договору іпотеки №47195 від 13.02.2007 року іпотекодавець зобов`язаний не надавати дозвіл на реєстрацію в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди іпотекодержателя. Однак, як вбачається з витягу територіальної громади м. Києва іпотекодавець [PERSON] надала згоду на реєстрацію і 19.01.2010 року, тобто після укладення 13.02.2007 року договору іпотеки, була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , яка є предметом іпотеки, боржник [PERSON] , яка є донькою іпотекодателя, без згоди іпотекодержателя (а.с.61), що є порушенням ст.9 Закону України „Про іпотеку" і п.2.4.9 договору іпотеки №47195 від 13.02.2007 року. Але 21.07.2023 року відповідач [PERSON] була знята з реєстрації спірної квартири за заявою громадянина, що підтверджується відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва і відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру (а.с.74-75). 29.08.2023 року та 27.10.2023 року ТОВ „Фінансова компанія „Приватні інвестиції" направило [PERSON] дві вимоги про звільнення квартири за адресою іпотечного нерухомого майна (а.с.48-49; 53-55), однак в першому випадку - вимога повернулась не врученого за закінченням терміну зберігання (а.с.50-52), а в другому випадку - відправлення вручено відправнику 16.11.2023 року (а.с.58-60). Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що оскільки квартира [ADDRESS] набута у власність іпотекодателем [PERSON] шляхом її приватизації на підставі свідоцтва про право власності на житло серія [NUMBER] від 25.09.2006 року, а кредит в розмірі 140 000 доларів США був отриманий позичальником [PERSON] , доньною іпотекодавця, для реалізації споживчої мети, не пов`язаної з придбанням іпотечної квартири, тому після набуття ТОВ „Фінансова компанія „Приватні інвестиції" права власності на дану квартиру в порядку звернення стягнення на іпотечне майно згідно іпотечного застереження відповідач [PERSON] підлягає виселенню з квартири [ADDRESS] в судовому порядку. Згідно ст.133; 141 ЦПК України оскільки суд задовольняє позов в повному обсязі, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 2 684 грн. судового збору, сплачених останнім при зверненні до суду з даним позовом.

Outcome: approved