Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

Представник позивача звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до [PERSON] , про визнання заповіту недійсним. Свої вимоги обґрунтував тим, що позивач [PERSON] доводився онуком [PERSON] . [PERSON] - батько позивача помер [INFO] . На випадок смерті [PERSON] залишила нотаріально посвідчений заповіт від 24 квітня 1998 року, реєстровий №1715, яким заповідала своєму онуку [PERSON] все належне їй майно. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті залишилась спадщина, до складу якої увійшла квартира [ADDRESS] . 19 серпня 2019 року [PERSON] подав нотаріально посвідчену заяву про прийняття спадщини та нотаріально посвідчену заяву від 19 серпня 2019 року про прохання відкласти видачу свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із зверненням до суду. Ці заяви разом зі свідоцтвом про смерть, народження, копією паспорта були направлені приватному нотаріусу Слов`янського міського нотаріального округу Орловій Л.О. цінним листом з описом вкладення. Однак, нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13 грудня 2019 року №1022/02-31, якою [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що в матеріалах спадкової справи є заповіт, посвідчений 30 травня 2019 року за реєстровим №1900 Орловою Л.О., приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу, згідно з яким усе майно заповідається не позивачу, а іншій особі, якою є [PERSON] . Вважає, що заповіт [PERSON] , посвідчений 30 травня 2019 року за реєстровим №1900, є недійсним, оскільки 30 травня 2019 року [PERSON] перебувала у стані, у якому не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Це пов`язано з її похилим віком і станом здоров`я. З 19 травня 2019 року по 30 травня 2019 року [PERSON] перебувала у лікарні з діагнозом: перелом шийки правого стегна, сон. ЦНЗ ст. ДЕП 3' ст., декомпенсація ОНМК по ішемічному типу в б. ЛСМА з помірним правостороннім геміпарезом, ІБС, атеросклеротичний кардіосклероз НІ, ізольована систематична артеріальна гіпертензія. Цукровий діабет тип 2. Відповідно до записів із картки хворого, зроблених терапевтом 30 травня 2019 року, 03 червня 2019 року, 07 червня 2019 року стан хворої надто тяжкий, на запитання не відповідає у зв`язку із сильною дизартфією, їжу не приймає. Зазначає, що заповіт посвідчено 30 травня 2019 року, тобто у той же день, коли [PERSON] привезли із лікарні. Вона перебувала у нерухомому стані, таким чином, нотаріус відвідав її удома, де й був посвідчений заповіт. Відповідно до записів лікаря-терапевта хвора на запитання не відповідала. Тому постає питанням, яким чином нотаріус міг визначити волевиявлення особи і встановити її дієздатність перш ніж вчиняти нотаріальну дію щодо посвідчення заповіту. Наведене доводить недійсність заповіту [PERSON] , посвідченого 30 травня 2019 року за реєстровим №1900. Тому, просить суд визнати недійсним заповіт [PERSON] , [INFO] , посвідчений 30 травня 2019 року за реєстровим № 1900 приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Орловою Л.О., а також стягнути з відповідача судові витрати та витрати на правову допомогу. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] звернулася до [PERSON] з зустрічною позовною заявою про усунення від спадкування, в якій зазначила, що позов [PERSON] не визнає, оскільки позивачу було достовірно відомо, що його бабуся через похилий вік та стан здоров`я перебувала у безпорадному стані та потребувала допомоги. Вона не могла самостійно відвідувати магазини і придбавати продукти, готувати їжу, здійснювати санітарно гігієнічні процедури. Проте, її онук позивач [PERSON] ухилявся від надання такої допомоги, мотивуючи це тим, що він не бажає проживати у м. Слов`янську [PERSON] неодноразово зверталася до онука, просила забрати її до себе, погодилася переїхати проживати до нього у м. Санкт Петербург. Позивач відмовив їй у проживанні з ним, а поселив її на окраїні м. Санкт Петербург, не відвідував її, не надавав ні фізичної ні матеріальної допомоги, через що вона вимушена була повернутися до м. Слов`янська. [PERSON] звернулася до неї і вона в телефонному режимі пояснила позивачу, що його бабусі потрібна стороння допомога, [PERSON] повідомила [PERSON] , що оскільки вона здійснює догляд за не, надає допомогу, вона бажає оформити заповіт на неї і позивач проти цього не заперечував і, в телефонному режимі з нотаріусом [PERSON] підтвердив, що не заперечує проти посвідчення цього заповіту. Крім того, [PERSON] неодноразово в телефонній розмові з позивачем неодноразово просила його приїхати, на що він обіцяв, але обіцянку не виконав, і коли, вона повідомила йому про смерть бабусі та просила приїхати на поховання - він відмовився. У зв`язку з чим просить суд усунути [PERSON] від права на спадкування за законом після смерті його бабусі [PERSON] . Ухвалою суду від 04 червня 2020 року зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про усунення від спадкування об`єднана в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним У відзиві на зустрічну позовну заяву представник позивача зазначив, що викладені у зустрічній позовній заяві обставини не відповідають дійсності, Позивач [PERSON] постійно проживає у м. Санкт Петербург, тому він не мав можливості особисто надавати допомогу бабусі. Однак, він намагався перевезти її до м. Санкт Петербургг, але бабуся не захотіла, наполягала на поверненні в Україну. Зважаючи на це, між [PERSON] та [PERSON] , яка була сусідкою померлої [PERSON] , була домовленість, що вона буде здійснювати за бабусею догляд, а позивач буде надсилати для цього кошти. Щодо [PERSON] , то взагалі невідомо за яких обставин вона була знайома з [PERSON] і як вийшло, що за тиждень до смерті [PERSON] склала заповіт на неї, перебуваючи при цьому у тяжкому стані. Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання. Однак, жодного доказу того, що [PERSON] не піклувався про бабусю, суду не надано. У зв`язку з чим просить суд відмовити у задоволенні зустрічного позову. У відповіді на відзив на зустрічну заяву [PERSON] зазначила, що у відзиві представник позивача безпідставно зазначив, що між [PERSON] та [PERSON] була домовленість з приводу надання допомоги [PERSON] . Після повернення з м. Санкт Петербург до м. Слов`янська [PERSON] постійно говорила, не сподівалася на таке відношення до неї та не очікувала, що онук з нею так поступить Вона зрозуміла, що [PERSON] потребує постійного спілкування з нею, що одинокість її тяготить, і запросила [PERSON] для постійного перебування і здійснення догляду за [PERSON] , як доглядальницю. [PERSON] постійно знаходилася з [PERSON] з 08 год. до 18 год, а з 18 год. до ранку догляд за [PERSON] здійснювала вона особисто. [PERSON] ніколи не здійснювала догляду за [PERSON] , оскільки [PERSON] уклала договір з Комунальною установою «Територіальний центр соціального обслуговування Слов`янської міської ради Донецької області» про надання соціальних послуг де [PERSON] обслуговувалась по день смерті. У зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання заповіту недійсним просить відмовити, а на задоволенні своїх вимог наполягає. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, проте надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Відповідач та представник відповідача у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Суд, враховуючи ту обставину, що протягом тривалого часу відповідачка у судове засідання не з`являється, свою позицію щодо пред`явленого первісного позову висловила у зустрічній позовній заяві, вважає за можливе розглянути дану справу без її участі. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним, підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про усунення від спадкування слід відмовити, з наступних підстав. Згідно з сукупністю письмових доказів, а саме: свідоцтвом про народження [NUMBER] від 27 жовтня 1975 року, витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статтей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України № 00023525511 від 30 липня 2019 року, - позивач [PERSON] є онуком [PERSON] . За життя [PERSON] склала заповіт від 24 квітня 1998 року, яким на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй належатиме на день її смерті і на що вона матиме право, заповіла своєму онукові, позивачу у даній справі [PERSON] . Відповідно до Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 30 липня 2019 року Слов`янським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] померла [INFO] у м. Старобільськ Луганської області. Позивач з метою оформлення своїх спадкових прав, направив на адресу нотаріуса нотаріально посвідчені заяви про прийняття спадщини та про прохання відкласти видачу свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із зверненням до суду від 19 серпня 2019 року. Проте, приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Орловою Л.О., 13 грудня 2019 року винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно, після померлої [INFO] [PERSON] , у зв`язку з тим, що у матеріалах спадкової справи наявний заповіт, посвідчений 30 травня 2019 року, за яким усе майно заповідається не [PERSON] , а іншій особі. За матеріалами Спадкової справи № 199/2019 до майна померлої [INFO] [PERSON] , дійсно спадкодавцем за життя складено заповіт від 30 травня 2019 року, за яким остання усе своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй належатиме на день її смерті і на що вона матиме право, заповіла [PERSON] , [INFO] . Представник позивача стверджує, що заповіт [PERSON] є недійсним, оскільки остання перебувала у такому стані, в якому не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що пов`язано з її похилим віком і станом здоров`я. Як видно з Виписки з медичної картки стаціонарного хворого № 352 від 30 травня 2019 року та Виписки з медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 07 червня 2019 року, з 19 травня 2019 року по 30 травня 2019 року [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні з діагнозом: перелом шийки правого стегна, сон. ЦНЗ ст. ДЕП 3 ст., декомпенсація ОНМК по ішемічному типу в б. ЛСМА з помірним правостороннім геміпарезом, ІБС, атеросклеротичний кардіосклероз НІ, ізольована систематична артеріальна гіпертензія. Цукровий діабет тип 2. Крім того, відповідно до записів лікаря-терапевта із картки хворого, стан хворої надто тяжкий, на запитання не відповідає у зв`язку із сильною дизартфією, їжу не приймає. Статтею 1233 ЦК України\~визначено, що заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені\~статтею 1247 ЦК України, згідно з якою загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Стаття 1257 ЦК України\~передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій\~статті 203 ЦК України. Отже, заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. Відповідно до частини першої\~статті 215 ЦК України,\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначенні у\~статті 225 ЦК України. Частинами першою, другою цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила\~статті 225 ЦК України\~поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15, від 23 листопада\~2022 року у справі № 368/953/19. Окрім цього, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що висновок судово-психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.\~\~Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою\~статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14. Згідно зі\~статтею 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України\~визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статей\~77,\~78 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, згідно з Висновком судово-психіатричного експерта № 19 від 29 жовтня 2021 року, [PERSON] на момент складання заповіту станом на 30 травня 2019 року виявляла розлади свідомості внаслідок цереброваскулярної патології, не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Отже, установивши, що стороною позивача доведено за допомогою належних та допустимих доказів ту обставину, що [PERSON] на час складання оспорюваного заповіту 30 травня 2019 року перебувала у стані, який не давав їй можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Натомість, в задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Виходячи зі змісту зазначеної норми, згідно з вимогами ст. 214 ЦПК повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Всупереч вимогам цивільного процесуального законодавства, який покладає обов`язок доведенності обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, відповідач (позивач за первісним позовом) [PERSON] у судові засідання не з`являється, доказів, які б підтверджували обгрунтованість її позовних вимог, суду не надала.

Outcome: approved