Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-09 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд розірвати договори оренди землі, які укладено між позивачем та відповідачем, та покласти на відповідача судові витрати. В обґрунтування вимог зазначає, що позивач є власницею двох земельних ділянок площею 1,9084 га та 1,8527 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які на підставі договорів оренди від 01.07.2019, укладених терміном на 10 років, вона передала відповідачеві на умовах, визначених у договорах. Всупереч умовам вказаних договорів оренди позивач не отримала жодної орендної плати, а сам факт систематичного порушення договорів оренди землі щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання таких договорів. Ухвалою суду від 12.02.2024 відкрито спрощене провадження у даній справі без виклику сторін (а.с. 22). Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений строк не надав, клопотань про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін від учасників справи не надходило. 13.02.2024 від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів сплати орендної плати (а.с. 26-33). 01.03.2024 від представника позивача надійшло заперечення на вищевказане клопотання, в якому остання просить суд відмовити у його задоволенні. Представник позивача зазначила, що відповідач не скористався своїм правом та не подав до суду відзив, не висловив своєї позиції щодо повного або часткового визнання позовних вимог, не виклав заперечення проти позову, обставини та правові підстави позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, чим фактично визнав позовні вимоги позивача. Представник позивача звертає увагу суду на те, що відповідач не звертався до суду із заявами по суті справи, фактично звернувся із клопотанням щодо процесуальних питань, яке в свою чергу не відповідає вимогам ст. 183 ЦПК України та є таким, що підлягає поверненню заявнику без розгляду. Крім того, відомості на виплату готівки, котрі відповідач просить долучити є недопустимими доказами, оскільки не є повними документами, що відповідали б Додатку №1 до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, що затверджене Постановою Правління НБУ від 29.12.2017 №148 (а.с. 34-35). Відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше і, з урахуванням ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно\~ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, суд встановив наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власницею земельних ділянок з кадастровими номерами 1825086600:04:000:0899, площею 1,8527 га, 1825080900:06:000:0600, площею 1,9084 га (а.с. 6, 13). 01.07.2019 позивач уклала з відповідачем договори оренди землі строком на 10 років, згідно яких ТОВ «Благодійний Союз (БС)» прийняв у строкове платне користування вищевказані земельні ділянки (а.с. 7, 8, 14-15, 16-17). 18.04.2023 позивачем було направлено ТОВ «Благодійний Союз (БС)» заяву про розірвання договорів оренди у зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору в частині оплати орендної плати (а.с. 11). У частині першій статті 2 ЦПК України зазначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (далі - ЗК України), ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»). Договір оренди землі укладається у письмовій формі (частина перша статті 14 Закону України «Про оренду землі»). Частиною першою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. У статті 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Звертаючись до суду із цим позовом, [PERSON] посилалася на те, що вона не одержала орендну плату за час користування відповідачем земельними ділянками, а тому договори підлягають розірванню. За статтею 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Частиною першою статті 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Водночас у пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України вказано таку підставу припинення права користування земельною ділянкою як систематична несплата земельного податку або орендної плати. Згідно зі статтями 13, 15, 21 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. У разі систематичної несплати орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичне порушення договору оренди земельної ділянки може бути підставою для розірвання такого договору. Статтями 627, 629 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених законом або договором. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року в справі № 183/262/17 дійшов висновку, що частинами першою і другою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. До відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України. При вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати застосуванню підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України. Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом, саме з підстави істотності допущеного порушення договору, визначеної через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких за пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України належать, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 912/1385/17 (провадження № 12-201гс18). Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають саме систематичної (два та більше випадків) несплати орендарем орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди земельної ділянки, що вважається істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє орендодавця можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що його земельну ділянку використовує інша особа. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 542/51/22. Сам факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена в подальшому заборгованість, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 12 вересня 2023 року у справі № 387/800/21 (провадження № 61-7310св22). За загальним правилом у разі наявності вини орендаря у систематичній несплаті орендної плати (два та більше випадки) орендодавець має право вимагати розірвання договору оренди землі. Отже, відповідно до статті 141 ЗК України та статті 32 Закону України «Про оренду землі» підставою розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати, а не разове порушення умов договору у цій частині. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18), від 13 лютого 2023 року у справі № 551/543/20 (провадження № 61-572св22). У спірних правовідносинах виплата орендної плати повинна здійснюватись до 31 грудня поточного року, а невиконання відповідачем обов`язку сплатити орендної плати у строк, визначений умовами договору, і є несплатою орендної плати. Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримала за 2019 рік орендну плату у розмірі 1187,35 грн. (а.с. 28). Окрім того за земельні ділянки з кадастровими номерами 1825080900:06:000:0600, 1825086600:04:000:0899 у 2020 та у 2021 роках позивач отримала орендну плату у загальному розмірі 1187,35 грн. (а.с. 29-30). Відповідно до правового висновку викладеного в постанові Верховного Суду по справі № 614/805/16-ц від 27.06.2018, доказами отримання коштів позивачем у рахунок сплати орендної плати можуть бути лише письмові докази. За таких обставин, суд приймає до уваги платіжну відомість та відомості на виплату готівки, як належний доказ отримання [PERSON] орендної плати за договорами оренди землі від 01.07.2019. При цьому суд вважає доводи представника відповідача відносно того, що докази можуть бути подані до суду лише разом з відзивом є неспроможними, оскільки з урахуванням принципу змагальності, який закріплено у ст. 12 ЦПК України, відповідач може реалізувати своє право на подання доказів у будь-який спосіб шляхом їх подання у строк для подання відзиву. Окрім того суд враховує, що у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18) суд дійшов висновку, що тлумачення пункту д) частини першої статті 141 ЗК України, частини другої статті 651\~ЦК України свідчить, що «несплата орендної плати» охоплює випадки як невиплати орендної плати у цілому, так і її виплата у розмірі меншому, ніж визначеному договором (без урахування індексації, індексу інфляції тощо). Укладеними між сторонами договорами оренди земельних ділянок від 01.07.2019 обумовлено розмір орендної плати (пункт 8 договорів), проте з наданих представником відповідача доказів судом встановлено, що у 2019, у 2020 та у 2021 році, за використання орендованих земельних ділянок орендар сплачував орендну плату у меншому розмірі, ніж визначеному договорами, що свідчить про порушення останнім умов договорів. При цьому відповідачем не надано будь-яких доказів сплати орендної плати за договорами оренди землі від 01.07.2019 у 2022 та у 2023 роках. Суд установив, що відповідач систематично не сплачує позивачеві орендну плату за договорами, та дійшов висновку про порушення відповідачем визначених Законом України «Про оренду землі» та договорами оренди землі прав орендодавця. Водночас договорами оренди від 01.07.2019 не визначено порядок розрахунку орендаря з орендодавцем (місце розрахунку, через наданий орендодавцем банківській рахунок, поштовим переводом за місцем проживання орендодавця, тощо). До того ж матеріали справи не містять даних про вчинення дій з боку відповідача для належного виконання ним обов`язку щодо сплати орендної плати у строки, передбачені пунктом 9 договорів оренди від 01.07.2019, зокрема, шляхом надіслання орендної плати за місцем проживання орендодавця. 28.12.2023 представник відповідача звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської О.В. із заявою та вніс на депозит нотаріуса орендну плату за користування спірними земельними ділянками позивача у розмірі 2493,58 (а.с. 31-33). Відповідно до\~ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~537\~ЦК України\~боржник має\~право виконати\~свій обов`язок\~шляхом внесення\~належних з\~нього кредиторові\~грошей або\~цінних паперів\~у депозит\~нотаріуса,\~нотаріальної контори\~або на\~рахунок ескроу\~в разі: 1)\~відсутності кредитора\~або уповноваженої\~ним особи\~у місці\~виконання зобов`язання; 2)\~ухилення кредитора\~або уповноваженої\~ним особи\~від прийняття\~виконання або\~в разі\~іншого прострочення\~з їхнього\~боку; 3) відсутності представника недієздатного кредитора. Нотаріус повідомляє кредитора у порядку, встановленому законом, про внесення боргу у депозит. Представником відповідача не надано суду належних та допустимих доказів відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання або ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання, що дає право відповідачу виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей у депозит нотаріуса, як цього вимагає\~ст. 537 ЦК України, а також доказів вручення повідомлення про необхідність отримання належних до виплати сум орендної плати відповідач суду також не надав. Згідно до змісту ч. 1\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до положень ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 6\~ст. 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1\~ст. 76 ЦПК України\~передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1\~ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1\~ст. 80 ЦПК України). У ч. 1\~ст. 89 ЦПК України\~визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, проаналізувавши зазначені вимоги закону, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню. Також, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 2422,40 грн. (а.с. 4, 5).

Outcome: approved