Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-14 00:00:00

В листопаді 2023 року позивач Заступник прокурора Білоцерківської окружної прокуратури, який діє в інтересах держави Білоцерківської міської ради звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, мотивуючи наступним. Так, Білоцерківській міській раді на праві комунальної власності належить земельна ділянка для будівництва та обслуговування будівель торгівлі площею 0,0456 га з кадастровим номером: 3210300000:04:015:0314, розташована по [ADDRESS] . Водночас, незважаючи на відсутність будь-яких правовстановлювальних документів на вказану земельну ділянку, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №1832661432204 від 29.06.2023 р. на вказаній земельній ділянці зареєстровано нежитлову будівлю загальною площею 33,5 кв.м., адреса: [ADDRESS] за [PERSON] . Підставою для державної реєстрації права приватної власності на нежитлову будівлю за [PERSON] стали довідка про показники об`єкта нерухомого майна №22 від 13.05.2019 року, видана ФОП [PERSON] у які зазначено, що нежитлова будівля літ. «А», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , має наступні показники: загальна площа - 33,5 кв.м., інвентаризаційна вартість - не визначалась; зі слів замовника побудована господарським способом у 1991 році, тому не належить до самочинного будівництва та не підлягає введенню в експлуатацію. Окрім цього, відповідно до технічного паспорту на нежитлову будівлю, розташовану по [ADDRESS] , виготовленого 13.05.2019 ФОП [PERSON] , інвентарна справа 2019/11, на замовлення [PERSON] вбачається, наступну характеристику: нежитлова будівля - 1991 року побудови, фундамент - бетон, стіни - цегла, покрівля - метал, перекриття - бетон, підлога - плитка ламінат. Підтвердженням того, що за вказаною адресою розміщена тимчасова споруда є викопіювання з Генерального плану м. Біла Церква, затвердженого рішенням міської ради від 03.11.2016 №319-18-VII, а також паспорт прив`язки тимчасової споруди для здійснення підприємницької цільності загальною з площею 30,00 кв.м, по [ADDRESS] , реєстраційний №09/16, дійсний до 01.09.2021, виданий [PERSON] . Так, свого часу Білоцерківською міською радою приймалося ряд рішень, зокрема від 07.09.2017 р. №1433-35-VII «Про укладення договору провстановлення особистого строкового сервітуту з фізичною особою-підприємцем [PERSON] » щодо укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту з фізичною особою-підприємцем [PERSON] під розміщення існуючого павільйону по продажу промислових товарів за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0030 га (з них: тимчасова споруда - 0,0030 га) строком на 3 (три) роки, за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква. Наслідком прийняття даного рішення стало укладення між Білоцерківською міською радою і фізичною особою-підприємцем [PERSON] відповідного договору №108 від 01.11.2017 року про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки. Відповідно до п. 4.4.5 вищевказаного договору про встановлення земельного сервітуту сторони домовилися, не допускати будівництва будь-яких будівель, споруд або інших об`єктів на території благоустрою, на яку встановлено особистий строковий сервітут. Встановлений цим Договором особистий строковий сервітут не надає «Сервітуарію» права на проведення будь-якого будівництва на території наданій йому під розміщення існуючого павільйону по продажу промислових товарів на території для забезпечення благоустрою (підтримання санітарному стані). Окрім цього, Білоцерківською міською радою приймалося від 25.09.2020 №5940-102-VII «Про встановлення земельного сервітуту з фізичною особою-підприємцем [PERSON] » щодо укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту з фізичною особою-підприємцем [PERSON] для експлуатації та обслуговування тимчасової споруди під здійснення підприємницької діяльності по продажу промислових товарів за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0030 га (з них: тимчасова споруда - 0,0030 га) строком до початку реконструкції вулиці, але не більше ніж на 15 (п`ятнадцять) років, за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква. Наслідком прийняття даного рішення стало укладення між Білоцерківською міською радою і фізичною особою-підприємцем [PERSON] відповідного договору №10-08/06 від 11.01.2021 року про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки. Відповідно до п. 4.4.5 вищевказаного договору про встановлення земельного сервітуту сторони домовилися, не допускати будівництва будь-яких будівель, споруд або інших об`єктів на території благоустрою, на яку встановлено особистий строковий сервітут. Встановлений цим Договором особистий строковий сервітут не надає «Сервітуарію» права на проведення будь-якого будівництва на території наданій йому для експлуатації таобслуговування тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності по продажу промислових товарів на території для забезпечення благоустрою (підтримання санітарному стані). Отже, на земельній ділянці що передавалася у строковий земельний сервітут допускалося розміщення лише тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності. Білоцерківська окружна прокуратура звертає увагу суду, що між Білоцерківською міською радою та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено договори саме сервітутів, оскільки вказана земельна ділянка, на якій розміщена тимчасова споруда не сформована розташована в районі житлової та громадської забудови, та на ній відсутні будь-які нежитлові будівлі та не допускається будь-яке будівництво. Підтвердженням цьому є Паспорт прив`язки тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності по [ADDRESS] , виданий на ім`я [PERSON] , реєстраційний №09/16, виданий 02 вересня 2020 року, який був дійсний до 01 вересня 2021 року. Проте, згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , державним реєстратором Шкарівської сільської ради Лужецьким Д.Л. 16 травня 2019 року за [PERSON] зареєстровано право власності на нежитлову будівлю,загальною площею 33,5 кв.м., літера на плані «А», рік побудови 1991. Отже, в силу закону, державна реєстрація речових прав власності на тимчасові споруди юридично є неможливою. Таким чином, всупереч вимог ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», раніше прийнятим рішенням Білоцерківської міської ради та договору особистого строкового сервітуту [PERSON] , на підставі недостовірних документів, здійснив державну реєстрацію речового права власності на тимчасову споруду, під виглядом нежитлової будівлі, нібито побудованої в 1991 році. Варто вказати, що вказаними діями [PERSON] також штучно обтяжив (згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) фактично вільну від будь-якої забудови землю, з метою її подальшого отримання в користування поза земельними торгами. З відповіді Білоцерківської міської ради №2263/01-11 від 02.08.2023 вбачається, що дозвільні документи для оформлення права власності на нежитлову будівлю за адресою: [ADDRESS] не видавалися. Крім того, на час вчинення реєстраційних дій у [PERSON] був відсутній офіційний документ, що підтверджував присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Також, документи, які стали підставою виникнення права власності на нежитлову будівлю, літера «А»,загальною площею 33,5 кв.м., рік побудови 1991, за адресою: [ADDRESS] містять завідомо неправдиві відомості. Окремо, звертають увагу суду на відсутність дозвільної документації на будівництво. Зазначають, що технічний паспорт на нерухоме майно не є документом, передбаченим ст. 27 Закону, а вказані реєстраційні дії державного реєстратора Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Лужецького Д.Л. вчинені з грубим порушенням норм, що регулюють діяльність у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, що вказує на незаконність та безпідставність дій відповідача при оформленні права власності на таке майно в якості нерухомого майна. Одночасно з цим, Білоцерківська окружна прокуратура звертає увагу на частину 4 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяженняна корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії. Підсумовуючи викладе вище, можливо прийти до висновку, що Державним реєстратором Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області Лужецьким Д.Л. в порушення норм чинного законодавства зареєстровано речове право власності на тимчасову споруду (павільйон) для здійснення підприємницької діяльності. Такі дії державного реєстратора порушують не лише норми чинного законодавства щодо містобудівної діяльності, а й права та інтереси територіальної громади в особі Білоцерківської міської ради, оскільки наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю літ. «А», що знаходяться на земельній ділянці комунальної власності, порушує можливість територіальної громади як власника землі, вільно розпоряджатися своєю власністю. Тому, просили суд скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 1832661432204 - нежитлова будівля, літ. «А», 1991 року побудови, загальною площею 33,5 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] .Судові витрати покласти на відповідача та стягнути на користь Київської обласної прокуратури (отримувач: Київська обласна прокуратура (код 02909996, назва банку: ДКСУ м. Київ, МФО банку 820172, р/р [NUMBER] судовий збір, сплачений за подання цього позову. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.11.2023 року, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. та матеріали передані для розгляду. Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. 27 листопада 2023 року судом\~\~ здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача. 21 грудня 2023 року за вх. № 58650 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформацію про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо\~ зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідача. Згідно отриманої інформації, [PERSON] з 15.09.2017 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача. Ухвалою судді від 25 грудня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження даній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначалося підготовче судове засідання у справі на 23.01.2024 року. 30 січня 2024 року за вх. № 5636 судом отримано від представника [PERSON] адвоката Поліщук В.А. відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити, оскількискасування реєстрації права власності за [PERSON] не відповідає належному способу захисту, оскільки задоволення такого позову не приведе до захисту прав позивача на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, площею 0,0456 га з кадастровим номером 3210300000:04:015:0314, що розташована по [ADDRESS] , яка належить Білоцерківській міській раді на праві комунальної власності. 13 лютого 2024 року за вх. № 8366 судом отримано від позивача відповідь на відзив на позовну заяву, в якому заперечували та зазначали, що таке скасування незаконної державної реєстрації права власності і буде ефективним способом захисту порушеного права, тому в даному випадку прокурор звернувся до суду з негаторним позовом. Протокольною ухвалою від 06.03.2024 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 15.04.2024 року. Ухвалою суду від 10.04.2024 року задоволено клопотання представника відповідача адвоката Поліщук В.А. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. При визначенні предметної та/або суб`єктивної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа,\~ заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі ( постанова ВП ВС від 30.06.2020 року у справі № 2356/445/18, від 19.02.2020 року у справі № 530/879/18 ). Так, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які спори, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства. Отже, відповідачем у справі є фізична особа, а предметом спору є скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке було зареєстровано за фізичною особою [PERSON] , тому даний спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. Окрім того, у постановах від 04 квітня 2018 року в справі № 817/1048/17, від 18 квітня\~\~\~ 2018 року в справі № 804/1001/16, від 04 вересня 2018 року в справі\~\~ № 823/2042/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що якщо позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто останні були вчинені за заявою іншої особи, то такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства, а також чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято оспорюване рішення, здійснено оспорюваний запис. Зазначене свідчить про приватноправовий характер спору. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 03 грудня 2019 року у справі № 922/787/19, від 09 липня 2019 року у справі №\~ 916/804/18 ). Таким чином, згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) і від 23.01.2019 у справі № 911/1681/18 (провадження № 12-295гс18), належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Відповідно до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч. ч. 3 - 4 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Водночас, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, зазначає визначені законом підстави для звернення до суду, а також орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст. 185 ЦПК України. Частиною 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. Частиною 1 ст. 142 Конституції України передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є\~ власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Згідно ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» представницький орган місцевого самоврядування - виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. Інтереси держави Україна та інтереси певної територіальної громади можуть збігатися повністю, частково, або навіть взагалі не пересікатися. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста. Згідно зі ст. 10 вказаного Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та. в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до ч. 3 ст. 16 вказаного Закону матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності міст. Статтею 60 Закону передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. У правовідносинах, що виникли, згідно з вимогами ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Білоцерківська міська рада, є органом, що представляє Білоцерківську міську територіальну громаду та здійснює від її імені повноваження щодо розпорядження майном комунальної власності. Звернення прокурора з вказаною заявою до суду спрямовано саме на задоволення суспільної потреби, спрямованої на відновлення законності інтересів територіальної громади. Така загроза порушення інтересів держави та інтересів територіальної громади міста Біла Церква свідчить про наявність «порушень інтересів держави» у розумінні ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та наявність підстав для представництва. Отже, звернення прокурора до суду відповідає законній меті, оскільки спрямоване на задоволення суспільної потреби при вирішенні суспільно значимого питання щодо безпідставного набуття права власності на об`єкт. Вирішуючи питання наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 дійшла висновку, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. При цьому, розумність строку визначається з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливістьподальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (п. п. 38 - 40, 80). Сам факт неподання міською радою позову, який би відповідав вимогам процесуального законодавства, та відповідно, мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства і практиці ЄСПЛ. До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №654/7199/18. Згідно з ст. 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування. Чинним законодавством чітко не визначено, що необхідно розуміти під «нездійсненням або неналежним здійсненням суб`єктом владних повноважень своїх функцій», у зв`язку із чим прокурор у кожному випадку обґрунтовує та доводить наявність відповідних фактів самостійно з огляду на конкретні обставини справи. При цьому, враховуються висновки Верховного Суду, зроблені при розгляді інших справ за участю прокурора (ухвали від 07.05.2018 у справі № 910/18283/17, від 10.07.2018 у справі № 812/1689/16, постанови від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 13.06.2018 у справі №687/379/17-ц, постанови від 07.12.2018 у справі №924/1256/17). Так, у постанові Верховного Суду від 16.04.2019 у справі №910/3486/18 суд дійшов висновку, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів. Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18.04.2019 у справі №906/506/18, від 11.04.2019 у справі №904/583/18, від 13.02.2019 у справі №914/225/18, від 21.05.2019 у справі №921/31/18. На думку Верховного Суду, нездійснення захисту полягає у тому, що уповноважений суб`єкт владних повноважень за наявності факту порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся. Така поведінка (бездіяльність) уповноваженого державного органу та органу місцевого самоврядування може вчинятися з умислом чи з необережності; бути наслідком об`єктивних (відсутність коштів на сплату судового збору, тривале не заповнення вакантної посади юриста) чи суб`єктивних (вчинення дій на користь можливого відповідача, інших корупційних або кримінально караних дій) причин. Прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обгрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема: повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також іншими документами, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва. Слід зазначити, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постановах від 08.02.2019 у справі №915/20/18, від 13.03.2018 у справі № 911/620/17 дійшов однозначного висновку про можливість представництва органами прокуратури в суді органів місцевого самоврядування. Суд касаційної інстанції зазначив, що інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізується у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи. У рішенні Європейського Суду з прав людини від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного королівства» суд проголосив, що засіб захисту повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Сам факт не звернення до суду з заявою, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду у справі №903/129/18 від 15.10.2019. Так, Білоцерківська міська рада 02.08.2023 за №2263/01-1 1 повідомила Білоцерківську окружну прокуратуру, що заходів щодо усунення вимог законодавства не вживала, позовні заяви з цього приводу не подавались та просить Білоцерківську окружну прокуратуру посприяти в захисті інтересів територіальної громади в судовому порядку. Також правова позиція щодо наявності підстав для звернення прокурора до суду за захистом інтересів держави у зв`язку з неналежним виконанням уповноваженим органом своїх повноважень, зокрема, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18, яка полягає у наступному: «... незалежно від того, чи відповідають дійсності доводи Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області про неможливість самостійно звернутись до суду з позовом про повернення земельної ділянки через відсутність коштів для сплати судового збору, сам факт незвернення до суду сільської ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади с. Городище та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини». З урахуванням наведених правових позицій Великої Палати Верховного Суду, вищевказані фактичні обставини спірних правовідносин очевидно свідчать про бездіяльність Білоцерківської міської ради як представницького органу Білоцерківської міської територіальної громади у зв`язку з невиконанням наданих законодавством повноважень у сфері захисту комунальної власності та такі обставини беззаперечно вказують на наявність виключних підстав, передбачених положеннями ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» для звернення до суду саме прокурора з цим позовом в інтересах держави в особі Білоцерківської міської ради. Позов у даній справі пред`явлено прокурором на захист та відновлення порушених прав Білоцерківської міської ради на самостійне розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, оскільки проведена державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна на земельній ділянці комунальної власності, надає відповідачу привілейованого права користування землею та виключає можливість розпорядження позивачем земельною ділянкою на власний розсуд, у тому числі на конкурентних засадах відповідно до положень ст.134 ЗК України. У даному спорі обраний прокурором спосіб захисту порушеного права позивача є ефективним з огляду на те, що в разі задоволення позову буде відновлено порушене право Білоцерківської міської ради на розпорядження земельною ділянкою комунальної власності відповідно до вимог земельного законодавства. Така позиція відповідає висновкам Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 23 грудня 2020 року у справі №923/236/19 та від 05 серпня 2020 року у справі №766/46/19. Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що Білоцерківській міській раді на праві комунальної власності належить земельна ділянка для будівництва та обслуговування будівель торгівлі площею 0,0456 га з кадастровим номером: 3210300000:04:015:0314, розташована по [ADDRESS] . За матеріалами справи вбачається, що Білоцерківською міською радою приймалося ряд рішень, зокрема від 07.09.2017 р. № 1433-35-VII «Про укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту з фізичною особою-підприємцем [PERSON] » щодо укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту з фізичною особою-підприємцем [PERSON] під розміщення існуючого павільйону по продажу промислових товарів за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0030 га (з них: тимчасова споруда - 0,0030 га) строком на 3 (три) роки, за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква. Наслідком прийняття даного рішення стало укладення між Білоцерківською міською радою і фізичною особою-підприємцем [PERSON] відповідного договору № 108 від 01.11.2017 року про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки. Відповідно до п. 4.4.5 вищевказаного договору про встановлення земельного сервітуту сторони домовилися, не допускати будівництва будь-яких будівель, споруд або інших об`єктів на території благоустрою, на яку встановлено особистий строковий сервітут. Встановлений цим Договором особистий строковий сервітут не надає «Сервітуарію» права на проведення будь-якого будівництва на території наданій йому під розміщення існуючого павільйону по продажу промислових товарів на території для забезпечення благоустрою (підтримання санітарному стані). Окрім цього, Білоцерківською міською радою приймалося рішення від 25.09.2020 р. №5940-102-VII «Про встановлення земельного сервітуту з фізичною особою-підприємцем [PERSON] » щодо укладення договору про встановлення особистого строкового сервітуту з фізичною особою-підприємцем [PERSON] для експлуатації та обслуговування тимчасової споруди під здійснення підприємницької діяльності по продажу промислових товарів за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0030 га (з них: тимчасова споруда - 0,0030 га) строком до початку реконструкції вулиці, але не більше ніж на 15 (п`ятнадцять) років, за рахунок земель населеного пункту м. Біла Церква. Наслідком прийняття даного рішення стало укладення між Білоцерківською міською радою і фізичною особою-підприємцем [PERSON] відповідного договору №10-08/06 від 11.01.2021 року про встановлення особистого строкового сервітуту земельної ділянки. Відповідно до п. 4.4.5 вищевказаного договору про встановлення земельного сервітуту сторони домовилися, не допускати будівництва будь-яких будівель, споруд або інших об`єктів на території благоустрою, на яку встановлено особистий строковий сервітут. Встановлений цим Договором особистий строковий сервітут не надає «Сервітуарію» права на проведення будь-якого будівництва на території наданій йому для експлуатації та обслуговування тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності по продажу промислових товарів на території для забезпечення благоустрою (підтримання санітарному стані). Отже, на земельній ділянці що передавалася у строковий земельний сервітут допускалося розміщення лише тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності. Так, між Білоцерківською міською радою та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено договори саме сервітутів, оскільки вказана земельна ділянка, на якій розміщена тимчасова споруда не сформована, розташована в районі житлової та громадської забудови, та на ній відсутні будь-які нежитлові будівлі та не допускається будь-яке будівництво. Підтвердженням цьому є Паспорт прив`язки тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності по [ADDRESS] , виданий на ім`я [PERSON] , реєстраційний № 09/16, виданий 02 вересня 2020 року, який був дійсний до 01 вересня 2021 року. Проте, згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , державним реєстратором Шкарівськоїсільської ради Лужецьким Д.Л. 16 травня 2019 року за [PERSON] зареєстровано право власності на нежитлову будівлю,загальною площею 33,5 кв.м., літера на плані «А», рік побудови 1991. Підставою для державної реєстрації права приватної власності на нежитлову будівлю за [PERSON] стали довідка про показники об`єкта нерухомого майна № 22 від 13.05.2019 року, видана ФОП [PERSON] у які зазначено, що нежитлова будівля літ. «А», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , має наступні показники: загальна площа - 33,5 кв.м., інвентаризаційна вартість - не визначалась; зі слів замовника побудована господарським способом у 1991 році, тому не належить до самочинного будівництва та не підлягає введенню в експлуатацію. Окрім цього, відповідно до технічного паспорту на нежитлову будівлю, розташовану по [ADDRESS] , виготовленого 13.05.2019 ФОП [PERSON] , інвентарна справа 2019/11, на замовлення [PERSON] вбачається, наступну характеристику: нежитлова будівля - 1991 року побудови, фундамент - бетон, стіни - цегла, покрівля - метал, перекриття - бетон, підлога - плитка ламінат. Підтвердженням того, що за вказаною адресою розміщена тимчасова споруда є викопіювання з Генерального плану м. Біла Церква, затвердженого рішенням міської ради від 03.11.2016 №319-18-VII, а також паспорт прив`язки тимчасової споруди для здійснення підприємницької цільності загальною з площею 30,00 кв.м, по [ADDRESS] , реєстраційний № 09/16, дійсний до 01.09.2021, виданий [PERSON] . Отже, в силу закону, державна реєстрація речових прав власності на тимчасові споруди юридично є неможливою. Водночас, те що на земельній ділянці розташована тимчасова споруда,\~ підтверджується актом обстеження земельної ділянки №7/07 від 26.07.2023 року. З відповіді Білоцерківської міської ради №2263/01-11 від 02.08.2023 вбачається, що дозвільні документи для оформлення права власності на нежитлову будівлю за адресою: [ADDRESS] не видавалися. Відповідно до інформації Білоцерківської міської ради, рішень про присвоєння адреси нежитловій будівлі літера «А», 1991 року побудови, загальною площею 33,5 кв.м. по [ADDRESS] не приймалось. Отже, на час вчинення реєстраційних дій у [PERSON] був відсутній офіційний документ, що підтверджував присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. В свою чергу, матеріали справи не містять дозвільної документації на будівництво. Окрім того, технічний паспорт на нерухоме майно не є документом, передбаченим ст. 27 Закону, що в свою чергу свідчить, що реєстраційні дії державного реєстратора Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Лужецького Д.Л. вчинені з грубим порушенням норм, що регулюють діяльність у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, що вказує на незаконність та безпідставність дій відповідача при оформленні права власності на таке майно в якості нерухомого майна. Відповідно до частини 4 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії. Водночас, Державним реєстратором Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області Лужецьким Д.Л. зареєстровано речове право власності на тимчасову споруду (павільйон) для здійснення підприємницької діяльності. Суд приходить до висновку, що такі дії державного реєстратора порушують не лише норми чинного законодавства щодо містобудівної діяльності, а й права та інтереси територіальної громади в особі Білоцерківської міської ради, оскільки наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю літ. «А», що знаходяться на земельній ділянці комунальної власності, порушує можливість територіальної громади як власника землі, вільно розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 14 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно з п. 7 ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України. Відповідно до ст. 143 Конституції України територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності. Відповідно до ст. 317, 319 ЦК України саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтями 328, 329 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Спірне майно є комунальною власністю територіальної громади міста, від імені якої правомочності власника виконує міська рада. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з пунктом 1 ч. 1 ст. 3 цього Закону загальними засадами державної реєстрації прав є, серед іншого, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Відповідно до ст. 18 Закону за результатами розгляду заяви державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав, вносить до Державного реєстру відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав та видає інформацію з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником. За ч. 8 ст. 18 цього Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 22 Закону документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом. Пунктом 6 ч. 1 ст. 27 Закону встановлено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката. З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що інститут реєстрації права власності - це за своєю суттю є підтвердження державою права власності на майно за відповідною особою. При цьому держава наділена повноваженнями підтвердити таке право особи виключно у тому випадку, якщо ця особа набула майно у власність законно. Набуття особою у власність майна в обхід закону та надання державі документів, які не відповідають вимогам законодавства з метою введення держави в оману задля реєстрації права власності на майно, не може свідчити про правомірне набуття особою майна у власність, а відтак є підставою для скасування відповідної державної реєстрації на це майно. За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення на якій правовій підставі особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, провадження № 12-234гс18, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18 та у постанові від 17 січня 2024 року у справі №522/3999/23. Крім того, свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Таку позицію викладено у постановах Верховного Суду від03.04.2018 у справі №917/927/17, від 13.01.2020 у справі №910/24473/16, від 17.04.2019 у справі №916/641/18 та інших. Як роз`яснено в постанові КЦС Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 367/4613/18-ц відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу. Згідно зі статтею 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 24 січня 2020 року у справі №910/10987/18 і у постанові ВСУ від 03 червня 2020 року у справі №363/4852/17. Судом враховано, що державна реєстрація нерухомого майна на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі. Вказаної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18. Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п.41 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень передбачено правовстановлюючі документи, що підтверджують набуття прав на нерухоме майно. Згідно з п.41 Порядку визначено, що для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подається вичерпний перелік документів, в тому числі документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна та документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалась в Єдиному реєстрі документів. У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник у поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки. Відповідно до п.42 Порядку для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, подаються технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна та документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки, за яким державним реєстратором отримуються відомості Державного земельного кадастру з метою встановлення місця розташування земельної ділянки, на якій споруджено відповідний об`єкт, для подальшого відображення таких відомостей як адреси об`єкта нерухомого майна. У разі коли індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених цим пунктом, можуть бути подані документи, передбачені статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст.31 Закону, для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. Крім того, відповідно п.5 Тимчасового порядку реалізації діяв експериментального проекту з присвоєння адрес будівництва та об`єкта нерухомого майна адреса об`єкта будівництва, об`єкта нерухомого майна, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 27 березня 2019 року №367 адреса об`єкта будівництва, об`єкта нерухомого майна не присвоюється тимчасовим спорудам, а також іншим об`єктам будівництва та об`єктам нерухомого майна, перелік яких визначається Мінрегіоном. Відповідно до Переліку об`єктів будівництва та об`єктів нерухомого майна, яким не присвоюється адреса, затвердженого наказом Міністерства регіонального будівництва та житлово - комунального господарства України від 21 червня 2019 року №137, до таких об`єктів належать земельні ділянки, автомобільні дороги та вулиці, залізниці, злітно - посадкові смуги, мости, естакади, метро, тунелі, порти, канали, греблі та інші водні споруди, магістральні та місцеві трубопроводи, комунікації та лінії електропередач тощо. При цьому, Тимчасового порядок реалізації експериментального проекту з присвоєння адрес будівництва та об`єкта нерухомого майна затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 березня 2019 року №367, передбачає можливість присвоєння адрес об`єктам будівництва та об`єктам нерухомого майна за єдиними процедурами та на безоплатній основі: під час отримання будівельного паспорта забудови земельної ділянки або містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки;після отримання документа, що надає право на виконання будівельних робіт; після прийняття об`єкта в експлуатацію. Отже, документально не доведено належності спірного об`єкту нерухомого майна до об`єктів, передбачених Переліком №137 та наявність підстав для застосування Порядку №367. У той же час матеріалами справи доведено відсутність вищевказаних документів та підстав. Аналіз наведених положень закону дає обґрунтовані підстави стверджувати, що технічний паспорт на нерухоме майно не є документом, передбаченим ст. 27 Закону, а вказані реєстраційні дії державного реєстратора Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Лужецького Д.Л. вчинені з грубим порушенням норм, що регулюють діяльність у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. А у відповідності до ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення,\~ тому державний реєстратор мала відмовити відповідачу у вчиненні реєстраційної дії. Так, за змістом ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» законодавець встановлює наступні способи судового захисту порушених прав та інтересів особи у даній сфері: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. Враховуючи викладене, у розумінні статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ефективним способом судового захисту порушених прав та інтересів в даному випадку є судове рішення про скасування державної реєстрації прав за відповідачем, на нежитлову будівлю літ. "А", 1991 року побудови, реєстраційний номер: 1832661432204. Зокрема, згідно з пунктом 2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесених записів про скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого\~ наказом Міністерства юстиції України від 12 грудня 2011 року №3502/5 (далі Порядок №3502/05), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 12 грудня 2011 року №1429/20167№ № 3502/05, підставою для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили (див. Постанова Верховного Суду від 2 березня 2023 року у справі № 807/2915/14). Державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі № 369/14294/17 (провадження № 61-1759св19)). Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2020 у справі № 757/1782/18: «Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.». Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом (ст. 1 Закону України Про судовий збір). Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, що беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з розглядом справи і рішенням, а у випадках звільнення від сплати цих людей - це витрати держави, яку воно несе у зв`язку з рішенням конкретної справи. \~ Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. У разі відмови в позові - на позивача.\~ Звертаючись до суду вищевказаними позовними вимогами позивач сплатив судовий збір в розмірі 2 684,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи платіжною інструкцією № 3444 від 09.11.2023 року. Оскільки вимоги позивача підлягають задоволенню, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, які складаються з судового збору за подачу позову в розмірі 2 684,00 гривень, понесення яких документально підтверджено. На підставі викладеного та

Outcome: approved