Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просив припинити стягнення з нього аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , стягнути з відповідача аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти (виплачені аліменти) у сумі 16495,68грн. Позов обґрунтовано тим, що 23.11.2018 Чугуївським міським судом Харківської області видано судовий наказ про стягнення аліментів з позивача на користь відповідача на утримання малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] 15.01.2019 відкрито виконавче провадження № [NUMBER] з примусового виконання вказаного судового наказу. Після початку збройної агресії РФ проти України 24 лютого 2022 р., діти разом з матір`ю виїхали до Франції. 23.01.2023 відповідач залишила сина [PERSON] позивачу та поїхала у не відомому напрямку. Син [PERSON] залишився проживати разом з матір`ю, тобто з 23.01.2023 [PERSON] проживає з позивачем та знаходиться на його повному утриманні, проте з позивача продовжується стягнення аліментів на користь відповідача на утримання двох дітей. Зважаючи на викладені обставини позивач вважав, що стягнення з нього аліментів на утримання дитини [PERSON] має бути припинено. Одночасно батьки зобов`язані брати участь в утриманні дитини до досягнення повноліття, тобто необхідно стягнути аліменти з відповідача на користь позивача на утримання сина [PERSON] . Крім того, за судовим наказом від 23.11.2028 позивачем за період з лютого 2023 по вересень 2023 сплачено аліментів на утримання сина [PERSON] на суму 16495,68 грн., яку необхідно стягнути з відповідача на його користь, оскільки у вказаний період син [PERSON] проживав разом з позивачем та перебував на його утриманні. Представник відповідача надала до суду відзив на позов, в якому просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, зазначивши, що з позовом можливо погодитись в частині фактичних обставин справи, однак обраний спосіб захисту унеможливлює задоволення позову. Дійсно, на підставі судового наказу виданого Чугуївським міським судом Харківської області на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина [PERSON] сина [PERSON] . Внаслідок збройної агресії російської федерації [PERSON] разом із дітьми виїхала за межі України, в січні 2023 повернулась та, досягнувши порозуміння із [PERSON] та синами вони вирішили, що один із синів - [PERSON] залишився проживати із батьком - позивачем, а інший - [PERSON] залишиться проживати з матір`ю - відповідачем. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якою передбачено, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. На даний час правова підстава (судовий наказ) стягнення із [PERSON] аліментів існує, змінилися фактичні обставини, які стали підставою для стягнення з нього аліментів, а саме зміна місця проживання одного із дітей, що є передумовою для звільнення від сплати аліментів на одного із синів, однак дана обставина не свідчить про те, що правова підстава відпадає в цілому та зумовлює стягнення аліментів на користь батька в частині утримання одного із синів, адже залишається не вирішеним ряд питань, таких як розмір аліментів, які підлягають стягненню, періоду часу з якого по який та на чию користь стягуються аліменти і може призвести до переривання строку стягнення аліментів на утримання одного або обох дітей, що безумовно буде порушенням прав дітей. За загальним правилом, аліменти стягуються з моменту звернення до суду. Аліменти є власністю дитини. Аліменти на утримання дитини повинні сплачуватися постійно з моменту виникнення підстав для їх сплати і до досягнення дитиною повноліття. Таким чином, зміна місця проживання однією із дітей є підставою для зміни особи яка повинна сплачувати аліменти, але не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей та сплачувати аліменти. З огляду на викладене у випадку задоволення позову [PERSON] грошові кошти, які належать [PERSON] та стягнуті на користь його матері будуть стягнуті у приватну власність батька [PERSON] , що завдасть збитків безпосередньо інтересам дитини [PERSON] . Наведені обставини свідчать про те, що позивачем [PERSON] обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, який матиме наслідком порушення прав дитини та матері - [PERSON] . Внаслідок обрання позивачем неналежного способу захисту, позовна заява не підлягає задоволенню, адже ні ЦПК України, ні СК України не передбачає можливості припинення стягнення аліментів на утримання дітей. Загальні положення ЦК України які регулюють право на звернення до суду та Конституція України також не дають такої можливості, більше того законодавством України гарантуються та забезпечуються права дитини, а обраний спосіб захисту прямо порушує такі права та позбавляє дитини право власності на грошові кошти які підлягають стягненню на її утримання. Не вирішуючи питання із чинним судовим наказом неможливо вирішити питання про стягнення аліментів із іншої особи, а від так позовна вимога про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітньої дитини - [PERSON] є передчасною та не підлягає задоволенню, адже приведе до одночасного стягнення аліментів на утримання [PERSON] із обох батьків. Також зазначає, що позивач вводить суд в оману повідомляючи, що ним начебто сплачено аліменти на утримання дітей в сумі 32991,36грн. адже станом на 10.11.2023 року ним допущено прострочення платежів які призвели до виникнення заборгованості в сумі 46765,09грн. Враховуючи наявність заборгованості із сплати аліментів у позивач [PERSON] , позовна вимога про стягнення коштів є безпідставною, не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Грошові кошти, які [PERSON] намагається стягнути, належать його сину [PERSON] та у будь якому разі вказані кошти не підлягають стягненню на користь позивача. Не можна вважати безпідставно набутим майном - аліменти які стягнуті в примусовому порядку у відповідності до чинного законодавства України, так як правова підстава їх стягнення на даний час залишається дійсною, а зміна фактичних обставин виникнення правової підстави стягнення аліментів є свідченням змінених правовідносин, які необхідно врегулювати у відповідності до норм Закону. Повернення примусово нарахованих аліментів, коли їх нарахування проведено в примусовому порядку (на підставі судового наказу), порушує важливе конституційне право особи - право власності, а саме право дитини на аліменти, як на свою власність, а також порушує важливий конституційний принцип - принцип непорушності права власності та призведе до збагачення одного із батьків за рахунок дитини та іншого із батьків, адже позивач просить стягнути кошти саме йому із другого із батьків за рахунок дитини. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити та, посилаючись на вищевикладене, просив суд позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, підтримала доводи та заперечення, викладені у відзиві на позов, просила у задоволенні позову відмовити, вказавши, окрім іншого, що навіть після того, як син - [PERSON] почав мешкати із батьком, кошти, які вона отримував у якості аліментів вона витрачала виключно на дітей -купувала синові речі, тощо. Суд, розглянувши позов, повно та всебічно дослідивши надані докази, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.6). Батьками записані [PERSON] та [PERSON] . 23.11.2028 Чугуївським міським судом Харківської області було видано судовий наказ по справі №636/4628/18 про стягнення з [PERSON] (далі Позивач) на користь [PERSON] (далі Відповідач) на утримання малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 31.10.2018 і до досягнення найстаршою дитиною повноліття (а.с.9). 15.01.2019 на підставі вказаного судового наказу відкрито виконавче провадження [NUMBER], що підтверджується копією постанови про відкриття виконавчого провадження (а.с.10). Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 06.10.2023 (а.с.13) заборгованість зі сплати аліментів у позивача відсутня; за період з лютого по жовтень 2023 року позивачем сплачено аліментів у розмірі 76987.00 грн. (погашено заборгованість, яка існувала станом на початок лютого 2023 року, за період з січня по жовтень 2023 року аліментів нараховано у розмірі 41239.20 грн. на двох дітей). Згідно довідки КЗ «Чугуївський ліцей №6» від 18.09.2023 (а.с.11) позивач бере активну участь у вихованні [PERSON] З 23.01.2023 Єгор проживає з батьком за адресою: [ADDRESS] та продовжує навчатися в ліцеї. Батько постійно цікавиться успішністю сина, реагує на зауваження вчителів, контролює успішність, відвідує батьківські збори. Факт проживання сина [PERSON] з батьком з 23.01.2023 також підтверджується довідкою вуличного комітету №34 від 09.09.2023 (а.с.12). Окрім того, вказаний факт під час розгляду справи судом не оспорюбвався відповідачем. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч.2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обов`язок батьків утримувати свою неповнолітню дитину належить до конституційних обов`язків і передбачений ч.2 ст. 51 Конституції України, в якій зазначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Такий обов`язок також передбачений ст. 180 СК України, відповідно до якої батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а в окремих випадках - і своїх повнолітніх дітей. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Положеннями частин другої та третьої статті 181 СК України визначено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до п.17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина. З аналізу статтей вбачається, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Відтак, з урахуванням предмета даного спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час звернення до суду з позовом і розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Судом встановлено, що неповнолітня дитина [PERSON] проживає з батьком. Відповідно ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Як встановлено дитина [PERSON] проживає з батьком - позивачем по справі та повністю знаходиться на його утриманні, тобто змінились обставини, що впливають на стягнення аліментів на користь відповідача. Враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом припинення примусового стягнення на користь відповідача аліментів на утримання дитини, які стягуються на підставі судового наказу №636/4628/18 від 23.11.2018, виданого Чугуївським міським судом Харківської області. Припинення аліментів здійснюється за загальними принципами стягнення аліментів, враховуючи, що аліменти є поточними місячними платежами для поточного забезпечення потреб дитини, а також з метою необґрунтованого перерахування відповідачу аліментів за той період, коли дитина з ним не проживала і знаходилась у платника аліментів, то припинення стягнення аліментів має бути з дати подання позову, тобто з 16.10.2023 року. Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. ЦПК України не надає суду такого права, як вихід за межі позовних вимог з власної ініціативи, оскільки норми матеріального права не повинні суперечити нормам процесуального права, якими суд керується при вирішенні спору. Враховуючи вище викладене, позовні вимоги позивача щодо припинення стягнення з нього аліментів, є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , то суд дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Нормами ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аналізуючи вищезазначене, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного вищевказаного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що фактичні обставини справи стороною відповідача не оспорюються, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, суд вважає за необхідне стягнути аліменти з відповідача на користь позивача на утримання їх неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття. Отже, враховуючи, що неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , проживає та перебуває на цілковитому утриманні батька повністю доведена позивачем, тому було б несправедливо «сплачувати двічі», тобто самому утримувати та забезпечувати дітей, а тому існує необхідність припинення стягнення аліментів з нього на утримання [PERSON] . Щодо стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів, тобто виплачених аліментів за період з січня 2023 по жовтень 2023 суд зазначає наступне. Згідно п. 9 ч.1 ст.129 Конституції України обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства в України. Згідно ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Судовий наказ №636/4628/18 від 23.11.2018 не скасований, отже нарахування аліментів за вказаний період здійснено на законних підставах. Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до ч.1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч.4 ст. 41 Конституції України). Згідно ч.1 ст. статті 179 Сімейного Кодексу України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, що ратифікована Україною 17.07.1997 року. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України). Статтею 312 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 11 листопада 2004 року № 16-рп/2004: «Конституція України прямо встановлює заборону протиправного позбавлення власника права власності (частина четверта статті 41). Непорушність цього права означає передусім невтручання будь-кого у здійснення власником своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження майном, заборону будь- яких порушень прав власника щодо його майна всупереч інтересам власника та його волі». Статтею 1215 Цивільного кодексу України визначено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; інше майно, якщо це встановлено законом. У відповідності до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі №6-151 ЦС 13, від 22 січня 2014 р., згідно до ст.1215 ЦК України, не підлягають поверненню безпідставно набуті особою кошти, то належать до виплат, встановлених п 1. ч.1 вказаної статті, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела таку виплату, та факту недобросовісності набувача коштів, грошові кошти поверненню не підлягають. Постановою Верховного Суду у складі Другої судової палати КЦС від 20.06.2018 року №501/2500/15-ц зазначено наступне. Статтею 1215 ЦК України визначено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб для існування, якщо їх виплата проведена фізичною чи юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. Подібні висновки щодо застосування статті 1215 ЦК України викладені у: постановах Верховного Суду України від 22 січня 2014 року, справа № 6-151цс13, та від 02 липня 2014 року, справа № 6-91цс14; постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року, справа № 517/186/17, від 28 березня 2018 року, справа № 173/166/17, від 03 травня 2018 року, справа № 473/2859/17. Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» до лічильних (рахункових) помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов`язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, що має місце по даній справі. Це може бути, наприклад, отримання неправильного підсумку при складанні, невірне написання суми, помилки при введенні початкових даних в комп`ютерну програму, які не вимагають правової оцінки. Таким чином, рахункова помилка - це результат неправильного застосування правил арифметики, - не більш того. Різновидом лічильної помилки може бути, наприклад, отримання неправильного результату при додаванні. У відповідності дост.411 ЦПК України правові позиції Верховного Суду є обов`язковими для суду першої інстанції. Частина 4ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічне твердження закріплене і в ч. 6ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів". В даному випадку, спірна сума була сплачена позивачем відповідачу на виконання судового рішення, як аліменти. Суми чергових щомісячних платежів сплачувались позивачем добровільно, за відсутності рахункової помилки і недобросовісності з боку набувача. Не надано до суду й доказів нецільового використання відповідачем коштів, отриманих нею від позивача у якості аліментів. За таких обставин, з огляду на природу спірних правовідносин, враховуючи, що спірна сума набута відповідачкою є аліментами, підстави для її повернення позивачу відсутні. Під час розгляду справи позивачем не доведено факту недобросовісності, зловживань з боку відповідача, позивачем не було допущено помилки при сплаті аліментів на свою дитину. Частинами 1-4 статті 12 ЦПК України установлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідно дост.89ЦПКУкраїни суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд розподіляє судові витрати пропорційно відповідно до ст. 141 ЦПК України. Крім того суд зазначає, що згідно п.3 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.

Outcome: partial