Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-14 00:00:00

у червні 2020 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до акціонерного товариства "ОТП Банк" (далі - АТ "ОТП Банк") про стягнення суми безпідставно набутих коштів у розмірі 3008,11 грн та судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 30 квітня 2020 року о 15 год. 23 хв. та 17 год. 38 хв. за допомогою мобільного додатку Приват 24 нею було здійснено перекази коштів з власного карткового рахунку в сумі 1000 грн та 2000 грн. Зазначені кошти нею помилково перераховані на рахунок іншого отримувача з номером картки [NUMBER] . Отримувач позивачу не знайомий та вона не мала наміру перераховувати ці кошти. [PERSON] наголошує, що нею було невірно зазначено номер картки і кошти отримала інша особа без жодних підстав. Відповідач АТ "ОТП Банк" інформацію щодо прізвища, імені та по батькові отримувача коштів - власника картки позивачу не повідомив, тому остання позбавлена можливості поновити свої порушені права і змушена звернутися до суду. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача процентів за користування безпідставно набутими коштами у розмірі 8,11 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 9 червня 2020 року позовну заяву [PERSON] передано на розгляд до Голосіївського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Голосіївського районного суду Плахотнюк К.Г. від 11 січня 2021 року відкрито провадження у справі і постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін (а.с. 26). Відповідач АТ "ОТП Банк" подав до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , у якому не погоджується з позовними вимогами та вважає їх безпідставними, надуманими та необґрунтованими. Зазначає, що позивач особисто ініціювала спірні перекази помилково. Без згоди отримувача банк не мав права повернути позивачу сплачені кошти. Звертає увагу, що всю відповідальність за відповідність інформації, зазначеної в документі на переказ несе платник. [PERSON] не доведено наявність неправомірних дій з боку АТ «ОТП Банк», а також те, що шкода позивачу завдана саме з вини відповідача. У задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі. 17.12.2021 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з клопотанням про витребування доказів. Ухвалою від 17 грудня 2021 року зобов`язано АТ «ОТП Банк» повідомити суду: чи були зараховані 30.04.2020 на картковий рахунок з номером картки [NUMBER] відкритий в АТ «ОТП Банк» кошти у розмірі 1000 грн та 2000 грн з карткового рахунку № [NUMBER] , відкритого в АТ КБ «Приватбанк», а також інформацію, коли дані кошти були зняті; у випадку підтверження витребуваної інформації повідомити суд про власника карткового рахунку (а.с. 43). На виконання вимог ухвали запитувана інформація від АТ «ОТП Банк» до суду надійшла 10.07.2023 року. Ухвалою від 28 вересня 2023 року заяву [PERSON] про залучення до участі у справі співвідповідачки [PERSON] задоволено (а.с. 96). Ухвалою від 28 вересня 2023 року прийнято до провадження заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог. У заяві позивачка, пред`являючи позов до АТ «ОТП Банк» та [PERSON] , у прохальній частині просить стягнути з [PERSON] та АТ «ОТП Банк» безпідставно набуті кошти в розмірі 3000 грн, 3% річних в розмірі 270,18 грн, суму інфляційних втрат в розмірі 1421,35 грн, моральну шкоду в розмірі 3000 грн та судові витрати. Проте, у самому тексті позовної заяви про збільшення позовних вимог позивачка посилається на те, що грошові кошти безпідставно отримала саме відповідачка [PERSON] , саме з вини останньої вона була позбавлена можливості тривалий час використовувати належні їй грошові кошти за призначенням та зазнала моральних страждань. Відповідачка [PERSON] надіслала до суду заяву в якій повідомила, що коштами, які надійшли на її банківський рахунок у розмірі 3000 грн, не користувалась та не мала наміру ними розпоряджатися. Після надходження 30.04.2020 року на її рахунок грошових коштів, зверталася до АТ «ОТП Банк» для встановлення джерела їх походження, однак з посиланням на банківську таємницю їй було відмовлено у наданні такої інформації В судове засідання позивачка не з"явилася, надіслала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутність та просила суд задовольнити її позов. Дослідивши матеріали справи, суд доходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 30 квітня 2020 року [PERSON] 15 год. 23 хв. та 17 год. 38 хв. перерахувала з картки АТ КБ «Приватбанк» № [NUMBER] на карту АТ «ОТП Банк» № [NUMBER] , кошти у розмірі 3000 грн, що підтверджується копіями платіжних доручень № № Р24А325131866С41286, Р24А324775931С86610 (ас.12,13). Вказані перерахування здійснено помилково внаслідок особистої неуважності позивачки. 8 травня 2020 року позивачка звернулася до керуючого «Подільського відділення» АТ «ОТП Банк» із заявою, в якій повідомила про помилкове перерахування грошових коштів та просила банк вжити заходів щодо повернення позивачу коштів (а.с. 14). Відповідач АТ «ОТП Банк» листом від 21 травня 2020 за вих. № 007-01-05/226 повідомив позивачку, що Банк у разі надходження коштів на рахунок його клієнта, не набуває будь-якого правового титулу щодо таких коштів, а забезпечує здійснення розпоряджень власника рахунку, на рахунок якого потенційно були зараховані переказані нею кошти згідно з чинним законодавством України. Наголосив, що без згоди отримувача банк не має права повернути їй сплачені кошти, що надійшли на його рахунок. Натомість рекомендувало особисто звернутися до отримувача коштів для врегулювання ситуації (а.с. 15). Відповідно до п. 1.2.4 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», переказ коштів (далі - переказ) - це рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою; помилковий переказ - це рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі. Згідно з п. 33.2 ст. 33 Закону платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним в документі на переказ, суті операції щодо якої здійснюється цей переказ. За приписами п. 1.4. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 року № 22, неналежний отримувач - це особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі, а неналежний платник - це особа, з рахунку якої помилково або неправомірно переказана сума коштів; помилкове списання/зарахування коштів - списання/зарахування коштів, унаслідок якого з вини банку або клієнта відбувається їх списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача. Положеннями п. 2.35 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» встановлено, що кошти, що помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися у строки, установлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначеній строк повернення їх здійснюється в судовому порядку. Позивач вказує, що у відповідь на адвокатський запит вх. № 22/5 від 26 травня 2020 року АТ «ОТП Банк» листом від 27 травня 2020 року № 007-01-5/262 повідомило, що інформація щодо клієнта Банку містить банківську таємницю та відкриття банком такої інформації можливо виключно на підставі письмового захисту або з письмового дозволу клієнта, оформленого з урахуванням вимог Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затверджених постановою Національного банку України від 14.07.2006, № 267 або за рішенням суду (а.с. 16,17). Як вбачається з матеріалів справи відповідач АТ «ОТП Банк» надіслав до суду заяву від 28.06.2023 № б/н в якій підтвердив факт зарахування коштів на картковий рахунок № [NUMBER] у розмірі 1 000 грн і 2000 грн, зазначивши, що дані про відправника, власника карткового рахунку за банківською карткою № [NUMBER] , емітента АТ КБ «Приватбанк», він позбавлений можливості надати. Відповідно до виписки по картковому рахунку за банківською картою № [NUMBER] власником цього рахунку є [PERSON] (а.с. 72). Отже, враховуючи заяву про збільшення позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] грошові кошти у розмірі 3000 грн на підставі ст. 1212 ЦК України. За приписами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Зокрема, відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Таким чином особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження),а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Відповідач [PERSON] у своїх поясненнях не заперечує факт отримання на свій рахунок коштів у сумі 3000 грн. Надала суду звіт - рахунок за період з 30.04.2020 по 01.05.2020 від 31 жовтня 2023 року з якого вбачається, що зазначеними коштами вона не користувалася. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК). Натомість роль суду зводиться до керування ходом судового процесу; роз`яснення у випадку необхідності учасникам судового процесу їхніх процесуальних прав та обов`язків, наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК (п.п. 1, 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК). Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Частиною другою статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Отже, оскільки судом встановлено, що перерахування коштів здійснено помилково внаслідок особистої неуважності позивачки, ніяких договірних відносин між сторонами не існує, тобто, відповідачка отримала кошти без достатніх правових підстав, суд вважає, що набуття коштів відповідачем є безпідставним, а тому приходить до висновку, що позов в частині стягнення з відповідачки [PERSON] на користь позивачки [PERSON] безпідставно отриманих коштів в розмірі 3000 грн підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про застосування до спірних положень ст. 625 ЦК України, суд дійшов до наступного. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18). Верховний Суд зробив висновок, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Позивач просить стягнути інфляційні втрати за період з 01.10.2020 року по 31.08.2023 року у сумі 1421,35 грн та 3% річних за період з 26.09.2020 по 26.09.2023 у розмірі 270,18 грн. Оскільки на момент розгляду справи у суді кошти не були повернуті позивачу суд вважає за можливе задовольнити позовну вимогу щодо стягнення інфляційних втрат у сумі 1421,35 грн. Судом встановлено, що відповідачка не користувалася набутими від позивачки коштами, а тому суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивачки в частині стягнення трьох відсотків річних. Щодо стягнення моральної шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначила, що зважаючи на триваюче порушення відповідачкою зобов`язання щодо повернення безпідставно набутих коштів та зважаючи на глибину понесених душевних страждань, що виражається у неможливості скористатися своїм правом власності на майно, просить стягнути моральну шкоду в грошовому еквіваленті у 3000 грн. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірним рішенням, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно п.п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до положень ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Отже, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З урахуванням викладеного суд зазначає, що належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в результаті неправомірних, винних дій чи бездіяльності відповідачки [PERSON] позивачка зазнала будь-яких фізичних або душевних страждань, останньою не надано, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині. Разом з тим, на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин справи суд приходить до висновку, що відповідач АТ «ОТП Банк» не є неналежним отримувачам коштів та доказів, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з АТ «ОТП Банк» безпідставно набутих грошових коштів у сумі 3000 грн суду не надано, а відтак у задоволенні позовних вимог до Банку слід відмовити. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача також підлягає судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial