Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

Слов`янська міська військова адміністрація Краматорського району Донецької області звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] \~про визнання\~особи такою,\~що втратила\~право користування\~житловим приміщенням,\~обґрунтовуючи свої\~позовні вимоги\~тим,\~що рішенням\~виконавчого комітету\~Слов`янської міської\~ради від\~18.03.2015\~року №151\~«Про розгляд\~житлових питань»\~ [PERSON] взято\~на облік\~для отримання\~жилої площі\~з фонду\~міської ради.\~Рішенням виконавчого\~комітету Слов`янської\~міської ради\~від 17.04.2015\~року №199\~«Про розгляд\~житлових питань»\~ [PERSON] надано\~житлове приміщення,\~кімната [ADDRESS] .\~Склад родини\~1\~особа (вона),\~без зняття\~з квартирної\~черги.\~Будівля гуртожитку\~ [ADDRESS] \~перебуває у\~комунальній власності\~Слов`янської міської\~територіальної громади.\~До відділу\~обліку та\~розподілу житлової\~площі Слов`янської\~міської ради\~надійшли листи\~від Управління\~житлово-комунального\~господарства міської\~ради від\~18.03.2021\~року №\~01-30/129,\~від 04.11.2022\~року №\~01-30/879\~щодо не\~проживання громадян\~за місцем\~реєстрації та\~накопиченням боргів\~за комунальні\~послуги в\~гуртожитку по\~ [ADDRESS] .\~10.11.2022\~року комісією\~у складі\~представників Слов`янської\~міської ради\~було складено\~акт про\~не проживання\~ [PERSON] у\~кімнаті [ADDRESS] \~та 05.09.2023\~році комісією\~повторно обстежено\~кімнату [ADDRESS] \~зі складанням\~акту щодо\~не проживання\~вищезазначеної громадянки.\~Зі слів\~сусідів [PERSON] \~не проживає\~та не\~з`являється в\~кімнаті більше\~двох років,\~особисті речі\~та меблі\~відсутні,\~двері не\~зачинені. Відповідачка не\~проживає в\~житловому приміщенні\~більше двох\~років,\~її відсутність\~не пов`язана\~із поважними\~причинами,\~вона не\~сплачує комунальні\~платежі,\~в утриманні\~житла участі\~не бере,\~особистих речей\~в кімнаті\~не має,\~втратила інтерес\~до кімнати,\~зважаючи на\~стан приміщення,\~немає підстав\~вважати,\~що відповідачка\~поверталася до\~кімнати №70\~гуртожитку,\~тому позивач\~вважає наявними\~підстави для\~визнання [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~такою,\~що втратила\~право користування\~кімнатою [ADDRESS] .\~Оскільки за\~вищезазначеною адресою\~ [PERSON] не\~проживає,\~накопичується заборгованість\~зі сплати\~комунальних послуг. Від газопостачання,\~електропостачання гуртожиток\~по [ADDRESS] \~відключений. На підставі\~вищевикладеного,\~Слов`янська міська\~військова адміністрація\~просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням: [ADDRESS] та стягнути з відповідача на її користь судовий збір в сумі 2\~422,40 грн. Представник позивача, Слов`янської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, не використала наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах справи доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку. Рішенням виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 18.03.2015 року №151 «Про розгляд житлових питань» [PERSON] взято на облік для отримання жилої площі з фонду міської ради. Рішенням виконавчого комітету Слов`янської міської ради від 17.04.2015 року №199 «Про розгляд житлових питань» [PERSON] надано житлове приміщення, кімната [ADDRESS] . Склад родини 1 особа (вона), без зняття з квартирної черги. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 08 листопада 2023 року, на підставі свідоцтва про право власності від 26 серпня 2015 року право власності на будівлю гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , належить Слов`янській міській територіальній громаді. До відділу обліку та розподілу житлової площі Слов`янської міської ради надійшли листи від Управління житлово-комунального господарства міської ради від 18.03.2021 року № 01-30/129, від 04.11.2022 року № 01-30/879 щодо не проживання громадян за місцем реєстрації в гуртожитку по [ADDRESS] , перебування там невстановлених осіб та загострення криміногенної обстановки. Згідно з інформацією відділу з ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування фізичних осіб від 27.11.2023 року № 20-17/2-2602 [PERSON] , [INFO] , на теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 28.04.2015 року. 10 листопада 2022 року комісією у складі, затвердженому наказом начальника управління житлово-комунального господарства Слов`янської міської військово-цивільної адміністрації від 23 жовтня 2021 року №12, було складено акт про не проживання [PERSON] у кімнаті [ADDRESS] . Зі слів сусідів наймач відсутній, кімнатою не користується понад два роки, особисті речі та меблі відсутні, кімната не зачинена. 05 вересня 2023 року комісією у складі, затвердженому наказом начальника управління житлово-комунального господарства Слов`янської міської військово-цивільної адміністрації від 23 жовтня 2021 року №12, повторно обстежено кімнату № 70 в гуртожитку по [ADDRESS] зі складанням акту щодо не проживання [PERSON] . На час огляду наймач відсутній, особисті речі та меблі в кімнаті відсутні, вхідні двері не замкнені. Мешканці гуртожитку по [ADDRESS] , надали згоду на переселення, на час огляду гуртожиток порожній. За вищезазначеною\~адресою накопичується\~заборгованість зі\~сплати комунальних\~послуг,\~а саме: електропостачання \~10678,22\~грн.\~(лист\~КП СМР\~«Керуюча компанія\~№ 4»\~від 22.11.2023\~№ 02-04/249);\~послуги з\~управління будинком\~ 5068,65\~грн.\~(лист\~КП СМР\~«Керуюча компанія\~№ 4»\~від 22.11.2023\~№ 02-04/249),\~період заборгованості\~з 09.2016\~року;\~водопостачання та\~водовідведення \~3895,24\~грн.\~(лист\~КП СМР\~«Словміськводоканал» від\~22.11.2023\~№ 440/09),\~заборгованість утворилася\~за період\~з 01.04.2015\~по 01.01.2023\~р.; теплова енергія 20720,43 грн. (лист ЦОК ВО «Слов`янськтепломережа» від 23.11.2023 № 174); абонентське обслуговування 503,09 грн. (лист ЦОК ВО «Слов`янськтепломережа» від 23.11.2023 № 174); послуга по вивозу твердих побутових відходів 1062,77 гр. (лист КП СМР «АТП 052814» від 22.11.2023 № 336), період заборгованості з 01.02.2018 р. по 01.11.2023 р. включно. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За вимогами частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Спір виник з приводу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Слов`янськ, тобто на спірні правовідносини поширюються положення статей 71,72 ЖК України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї, тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Отже, звертаючись до суду із позовною вимогою про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням відповідно до ст.ст.71,72 ЖК України, позивач повинен належними та допустимими доказами довести факт не проживання відповідача за місцем своєї реєстрації понад шість місяців та відсутність поважності причин такого не проживання. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що "Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції". Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна зазначити, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обґрунтування наявності обставин, на які посилаються сторони у справі, повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності-достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача. Як вбачається\~з матеріалів\~справи,\~на підтвердження\~доводів щодо\~непроживання відповідача\~протягом тривалого\~часу у\~кімнаті гуртожитку,\~позивачем було\~надано Акт\~від 10\~листопада 2022\~року,\~складений комісією\~у складі,\~затвердженому наказом\~начальника управління\~житлово-комунального\~господарства Слов`янської\~міської військово-цивільної\~адміністрації,\~згідно з\~яким зі\~слів сусідів\~наймач відсутній,\~кімнатою не\~користується понад\~два роки,\~особисті речі\~та меблі\~відсутні,\~кімната не\~зачинена,\~та Акт від 05 вересня 2023 року, складений комісією у складі, затвердженому наказом начальника управління житлово-комунального господарства Слов`янської міської військово-цивільної адміністрації, згідно з яким на час огляду наймач відсутній, особисті речі та меблі в кімнаті відсутні, вхідні двері не замкнені, мешканці гуртожитку по [ADDRESS] , надали згоду на переселення, на час огляду гуртожиток порожній. Суд зазначає, що акти складені комісією у складі, затвердженому наказом начальника управління житлово-комунального господарства Слов`янської міської військово-цивільної адміністрації, тобто зацікавленими особами, та не містять достатньої інформації щодо предмету доказування у справі, зокрема, щодо часу вибуття відповідача із спірної кімнати та причин такого вибуття. Більш того, в акті від 10 листопада 2022 року, за наявності посилання на його складання зі слів сусідів, не зазначено осіб, які надали такі свідчення та позивачем не ставилося питання про допит цих осіб у якості свідків по справі. Інших доказів\~щодо непроживання\~відповідача протягом\~тривалого часу\~у кімнаті\~70 гуртожитку по [ADDRESS] , суду не надано. Посилання позивача на наявність у відповідача заборгованості за житлово-комунальні послуги, правового значення для вирішення даного спору не має, адже, наявність такої заборгованості не є беззаперечним доказом непроживання відповідача в кімнаті 70 гуртожитку по [ADDRESS] та не може бути підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. З урахуванням викладеного, зважаючи на відсутність у матеріалах справи належних доказів на підтвердження факту непроживання відповідача у спірній кімнаті без поважних причин більше шести місяців, та те, що сам факт непроживання відповідача у спірній кімнаті більш встановленого законом строку не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до статті 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання нею понад шість місяців в житловому приміщенні саме без поважних причин, оцінивши втрату відповідачем свого права на користування житлом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування спірною кімнатою в гуртожитку, у зв`язку з чим вимоги позивача задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed