Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою до Вінницької міської\~ради, [PERSON] про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витребування нерухомого майна у добросовісного набувача. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12 червня 2018 року. Дану квартиру вона придбала у [PERSON] , яка належала йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 жовтня 2017 року, а спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на житло від 29 липня 1993 року. Право власності зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12 червня 2018 року за № 28666934. Відповідно до правовстановлюючих документів та даних державного реєстру їй належить і частина підвалу під сарай площею 4,3 кв.м. Між тим, наприкінці 2018 року доступ до сараю, що розташований в підвальному приміщені вказаного багатоквартирного житлового будинку було незаконно припинено невідомими позивачу особами, у зв`язку з чим позивачка зверталась до правоохоронних органів, до суду та до Виконавчого комітету Вінницької міської ради, однак, це не призвело до поновлення її законних прав, а доступ до підвалу так і не було відновлено. Позивачка зазначає, що під час розгляду справи №127/29395/19 за її позовом про усунення перешкод в користуванні власністю стало відомо, що 10 лютого 2014 року Вінницькою міською радою було оформлено свідоцтво про право власності на підвальні приміщення, а 24 липня 2019 вказані приміщення, в тому числі сарай позивача, були відчужені за договором купівлі-продажу гр. [PERSON] . Крім того, на початку осені 2019 року, незважаючи на розгляд справи в суді, розпочалися будівельні роботи по знесенню перестінків в приміщеннях підвального поверху будинку, позначених у технічних документах літерою «А». Вимоги про надання доступу до сараю та припинення будівельних робіт відповідач [PERSON] ігнорує та продовжує реконструкцію підвального приміщення. Позивач вказує, що низкою норм матеріального права визначено, що допоміжні приміщення (сходові клітини, вестибюлі, горища, підвали тощо) призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку та є спільною власністю мешканців будинку. Відтак права позивачки є порушеними, оскільки діями відповідачів вона позбавлена права користування сараєм, що є складовою частиною її нерухомості і знаходиться у підвальному приміщенні будинку, відповідно свідоцтво про право власності, видане 10 лютого 2014 року територіальній громаді м. Вінниці в особі Вінницької міської ради на нежиле приміщення в підвалі багатоквартирного житлового будинку [ADDRESS] площею 92,1 кв. м підлягає визнанню незаконним. Окрім того, посилаючись на ст. 388 ЦК України, позивачка вважає, що має право витребувати у добросовісного набувача [PERSON] належне їй майно. За таких обставин [PERSON] просить визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 10 лютого 2014 року територіальній громаді м. Вінниці в особі Вінницької міської ради, на 3/5 частки нежилого приміщення в підвалі багатоквартирного житлового будинку [ADDRESS] площею 92,1 кв.м та витребувати у [PERSON] частину підвалу під сарай площею 4,3 кв.м за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12 червня 2018 року, а також стягнути із відповідачів документально підтверджені судові витрати (т. 1, а.с.1-4). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05 червня 2020 року відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову (т. 1, а.с.37-38). Ухвалою Вінницького\~міського суду\~Вінницької області\~від 17\~червня 2020\~року позовна\~заява [PERSON] \~прийнята до\~розгляду та\~відкрито провадження\~у справі\~за правилами\~загального позовного\~провадження,\~витребувано з\~Департаменту адміністративних\~послуг Вінницької\~міської ради\~копії документів,\~які стали\~підставою для\~видачі територіальній\~громаді м.\~Вінниці в\~особі Вінницької\~міської ради\~свідоцтва про\~право власності\~на нерухоме\~майно сер.\~САК №529712\~від 10\~квітня 2014\~року на\~3/5\~частки нежилого\~приміщення в\~підвалі багатоквартирного\~житлового будинку,\~площею 92,1\~кв.м,\~розташованого за\~адресою:\~ [ADDRESS] \~та з Комунального підприємства «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» - інвентаризаційну справу на об`єкти нерухомого майна: багатоквартирний будинок [ADDRESS] ; приміщення №11 підвального поверху «А», розташовані в багатоквартирному будинку за адресою: [ADDRESS] (т. 1, а.с.42). 10 липня 2020 року до суду надійшов відзив на позов представника відповідача [PERSON] - адвоката Слізяка Н. Р., в якому він заперечував щодо задоволення позову, вказуючи на безпідставність звернення до суду. Так відповідач вказує, що зі змісту позовних вимог слідує, що позивачка є власницею квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 12 червня 2018 року. Згідно ж технічного паспорту на квартиру, виданого на ім`я [PERSON] убачається, що до складу вказаної квартири входить частина підвалу під сарай площею 4,3 кв. м, при цьому схеми розміщення сараю у підвальній частині будинку технічний паспорт не містить. Тоді як відповідач [PERSON] є власником 3/5 частки нежилого приміщення № [NUMBER] в підвалі багатоквартирного житлового будинку [ADDRESS] площею 55,00 кв.м на підставі договору купівлі-продажу від 24 липня 2019 року, реєстровий номер 608, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 185320716 від 18 жовтня 2019 року. Власником іншої частини нежитлових приміщень № 11 в підвалі багатоквартирного житлового будинку [ADDRESS] , а саме 2/3 частки є [PERSON] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 183119791 від 01 жовтня 2019 року. Сукупна площа нежитлових приміщень №11 складає 92,1 кв.м. Відповідач вказує, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом, вважає, що приміщення підвалу є допоміжним, тобто таким, що належить усім співвласникам багатоквартирного будинку [ADDRESS] , а в частині сараю пл. 4.3 кв.м вважає своєю власністю, однак, матеріали справи не містять відомостей стосовно того факту, що 3/5 частки приміщення № [NUMBER] , яке перебуває у власності [PERSON] є допоміжними та у ньому розміщено вищевказаний сарай. Крім того, інформація про сарай не міститься у правовстановлюючих документах позивачки, а саме в договорі купівлі-продажу квартири від 12 червня 2018 року не зазначено про наявність сараю пл. 4,3 кв.м як складової частини основної речі квартири [ADDRESS] . На думку відповідача спірна частина підвального приміщення площею 4,3 кв.м не вибула з власності [PERSON] поза її волею в розумінні приписів п.3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, оскільки станом на час купівлі квартири власником частини підвалу вона не була і фактично не стала. Також зазначає\~про безпідставність\~вимоги позивачки\~про визнання\~незаконним та\~скасування свідоцтва\~про право\~власності на\~нерухоме майно\~від 10\~лютого 2014\~року,\~оскільки дана\~вимога не\~відповідає можливому\~способу захисту\~порушеного права\~з підстав\~встановлених ст.\~387,\~388\~ЦК України,\~так як\~віндикаційний позов\~передбачає лише\~витребування майна\~у останнього\~власника і\~не передбачає\~визнання недійсними\~рішень органів\~місцевого самоврядування\~чи інших\~правочинів.\~Крім того,\~на думку\~відповідача спірне\~нежитлове приміщення\~не входить\~до житлового\~фонду,\~а є\~окремим об`єктом\~цивільних прав (том 1, а.с.58-60). 14\~липня 2020\~року [PERSON] \~подано відповідь\~на відзив,\~де зазначає,\~що посилання\~представник відповідача\~на постанову Великої Палати Верховного суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 598/175/15-ц є недоречним з огляду на те, що в 1993 році, приватизувавши вищевказану вказану квартири [ADDRESS] разом із підвалом, що підтверджується свідоцтвом про власності на житло від 29 липня 1993 року, колишній співвласник будинковолодіння набув право власності на допоміжні приміщення, однак, Вінницька міська рада всупереч вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року справа №1-2/2004 змінила статус даного приміщення з допоміжних на нежитлові. Щодо подання віндикаційного позову позивач зазначає, що нею заявлено вимоги щодо скасування першого документа, що посвідчує право власності на це майно, за яким майно частина підвалу, належна на той момент [PERSON] , було незаконно оформлене за іншою особою, щодо інших правочинів та документів, то вони не визнаються недійсними позивачем з огляду на подачу віндикаційного позову, тому спосіб захисту, обраний позивачем, є ефективним, таким, що призводить до відновлення порушеного права, а тому посилання представника відповідача на постанову Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі №635/2761/15, також є необґрунтованим. Позивачка звертає увагу на постанову Великої палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц та вважає, що власник нерухомого майна перестає бути володільцем цього майна лише у випадку припинення державної реєстрації його права власності і перереєстрації цього права за іншою особою. Більше того, власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним, навіть тоді, коли таке майно протиправно або на підставі відповідного титулу використовує інша особа (том 1, а.с.109-111). 28 липня 2020 року представником відповідача [PERSON] подані заперечення на відповідь на відзив в якому зазначив, що позивач, підтримуючи аргументи позову зазначає, що приватизувавши квартиру [ADDRESS] колишні власники ( [PERSON] та [PERSON] ) набули право власності і на допоміжні приміщення, а від так зміна статусу вказаного приміщення не припинила їх право власності. Однак матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що приміщення №11, а саме 3/5 частки нежитлового підвального приміщення, що перебуває у власності [PERSON] є допоміжними в розумінні ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Представлена позивачем експлікація плану квартири [ADDRESS] , яка перебуває у власності позивача, не узгоджується з даними технічного паспорту, що виготовлявся на замовлення Департаментом комунальних ресурсів ЦФ ВМР в якому відсутня будь-яка інформація щодо розподілу приміщення №11 (№10) на окремі приміщення (сараї). Крім того, із змісту позову так і у відповіді на відзив не міститься обґрунтування причин не включення до тексту договору купівлі-продажу від 12 червня 2018 року інформації про частину підвалу під сарай площею 4,3 кв.м з урахуванням того, що така інформація була включена до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 жовтня 2017 року. Також, аргументи відповіді на відзив не містять обґрунтування можливості застосування п.3 ч. 1 ст. 388 ЦК України до спірних правовідносин в розрізі тих обставин, що майно (сарай) з власності [PERSON] не вибувало, а фактично вибуло з власності попереднього власника [PERSON] (у разі встановлення такого факту). Представник відповідача звертає увагу, що на час реєстрації права власності на 3/5 частини приміщення №11 за територіальною громадою м. Вінниці у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно був відсутній запис про державну реєстрацію прав власності на частину підвалу (під сарай) пл. 4.3 кв.м за власником кв. [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно індексний № 17598136 від 10 лютого 2014 року. Також є безпідставним доводи позивача про необхідність визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, виданого на ім`я територіальної громади м. Вінниці в особі Вінницької міської ради, як першого документу, що посвідчує право власності на це майно, зважаючи на той факт, що нормами ст. 387, 388 ЦК України не потребують застосування такого способу захисту права власності. Ефективним способом захисту права власності в такому разі є саме витребування майна (том 1, а.с.122-123). 28 вересня 2020 року представник відповідача Вінницької міської ради Никонюк О. В. надав суду відзив в якому просив відмовити в задоволенні вимог [PERSON] , аргументуючи тим, що 3/5 частки нежитлового вбудованого приміщення по [ADDRESS] , що перебувало у комунальній власності Вінницької міської ради та яке було відчужене [PERSON] входило до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Вінниці; даний об`єкт нерухомого майна відображений ще в Переліку, який затверджений рішенням Вінницької міської ради від 04 квітня 2008 року №1845. Вказане приміщення перейшло до комунальної власності територіальної громади міста з державної власності у зв`язку з тим, що на початку 1990-их років було здійснено розподіл державного майна в Україні на майно загальнодержавної (республіканської) власності та майно територіально-адміністративних одиниць, так звану комунальну власність області, району, міста, селища, сільської ради. Так у 1992 році Вінницька обласна рада своїм рішенням провела розподіл державного майна відповідно до якого 3/5 частки нежитлового вбудованого приміщення по [ADDRESS] увійшло до складу комунальної власності територіальної громади міста. Надалі з метою оформлення права власності виконавчим комітетом Вінницької міської ради 24 жовтня 2013 року прийнято рішення №2354, яким вирішено оформити право власності за територіальною громадою м. Вінниці в особі Вінницької міської ради на 3/5 частки нежитлового вбудованого приміщення по [ADDRESS] , яке складається з літери «п/А» - приміщення в підвалі №11: №1, №9, №10 площею 55,0 кв.м, а також зобов`язано реєстраційну службу Вінницького міського управління юстиції видати свідоцтво про право власності та зареєструвати право на об`єкт нерухомості. Вказане рішення виконавчого комітету прийнято відповідно до Положення про порядок оформлення права власності на об`єкт нерухомого майна в м. Вінниці, яке затверджено рішенням виконкому Вінницької міської ради від 17 січня 2013 року № 123 та відповідно до ч. 1 ст. 52, ч. 6 ст. 59 Закону України «Про місце самоврядування в Україні». У зв`язку цим територіальною громадою м. Вінниці в особі Вінницької міської ради отримано свідоцтво від 10 лютого 2014 року про право власності на 3/5 частки нежитлового вбудованого приміщення по [ADDRESS] , яке в подальшому було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №598/175/15-ц, представник відповідача вважає, що посилання позивача на рішення Конституційного суду України від 02 березня 2004 року та інші норми законодавства, що регулюють правовідносини пов`язані з допоміжними приміщеннями є безпідставними. Щодо посилання позивачки на розташування належної їй на праві приватної власності підвальної комірки у складі нежитлового вбудованого приміщення, то представник відповідача зазначає, що з технічного паспорту на приміщення №11 будинку [ADDRESS] убачається, що до 3/5 частки приміщення №11, що належить Вінницькій міській раді, входять: підвальне приміщення №1 площею 16,1 кв.м, коридор №9 площею 2,2 кв.м та підвальне приміщення №10 площею 36,7 кв.м; загальна площа приміщення №11 становить 55 кв.м, а загальна площа нежилого підвального приміщення у цілому становить 92,1 кв.м, тобто 37,1 кв.м є іншими підвальними приміщеннями, які не належать Вінницькій міській раді. З матеріалів інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] та пояснень спеціаліста КП «ВМБТІ» станом на сьогоднішній день достеменно визначити, де саме знаходиться підвальна комірка, що зазначена у свідоцтві про право власності на квартиру [ADDRESS] , та якого вона розміру, є неможливим. Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування» вищевказане підвальне приміщення площею 55 кв.м в будинку [ADDRESS] увійшло в перелік об`єктів комунальної власності, що підлягають відчуженню, який затверджений рішенням Вінницької міської ради від 29 березня 2019 року № 1705, а наказом №48 від 01 липня 2019 року департаментом комунального майна було затверджено протокол аукціону та договір купівлі-продажу підвального приміщення з переможцем аукціону [PERSON] . Таким чином виконавчими органами Вінницької міської ради дії щодо відчуження належного територіальній громаді майна відбулося у належний та законний спосіб (том 1, а.с.161-165). 05 жовтня 2020 року представник позивача надав відповідь на відзив Вінницької міської ради в якому викладені обставини є аналогічними тим, що містяться в позовній заяві та у відповіді на відзив відповідача [PERSON] (том. 1, а.с.172-173). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 липня 2020 року (без винесення окремого процесуального документа із занесенням до протоколу судового засідання) викликано в судове засідання спеціаліста КП «ВМБТІ». Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2020 року (без винесення окремого процесуального документа із занесенням до протоколу судового засідання) витребувано з Виконавчого комітету Вінницької міської ради витяг з рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 24 жовтня 2013 року № 2345 в частині оформлення права власності за територіальною громадою м. Вінниці в особі Вінницької міської ради на 3/5 частки нежитлового вбудованого приміщення по [ADDRESS] , а також копії документів, які були підставою для прийняття вказаного рішення (том 1, а.с.198, 204). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19 жовтня 2020 року призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено судовим експертам Вінницького відділення КНДІСЕ (том 1, а.с.199-201). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 вересня 2021 року поновлено провадження в справі (том 2, а.с.39). 04 жовтня 2021 року [PERSON] подала до суду заяву про зміну предмета позову шляхом доповнення ще однією позовною вимогою та також просила визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 24 жовтня 2013 року № 2354 в частині оформлення права власності за територіальною громадою м. Вінниці в особі Вінницької міської ради на 3/5 частки нежитлового вбудованого приміщення по [ADDRESS] (том 2, а.с.47-48). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2021 року (без винесення окремого процесуального документа із занесенням до протоколу судового засідання) прийнято заяву позивача про зміну предмета позову. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 жовтня 2021 року (без винесення окремого процесуального документа із занесенням до протоколу судового засідання) до участі в справі як співвідповідача залучено Виконавчий комітет Вінницької міської ради. 16 листопада 2021 року представник виконавчого комітету Вінницької міської ради Никонюк О. В. надав до суду відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні вимог [PERSON] . Викладені обставини у відзиві на позовну заяву є аналогічними тим, що містяться у відзиві на позовну заяву, поданому Вінницькою міською радою, інтереси якої також представляє [PERSON] (том. 2, а.с.83-88). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17 листопада 2021 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (т.2, а.с.93). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 лютого 2022 року (без винесення окремого процесуального документа із занесенням до протоколу судового засідання) відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про залучення до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ПАТ «Кредобанк». Ухвалами Вінницького міського суду Вінницької області від 13 вересня 2022 року (без винесення окремого процесуального документа із занесенням до протоколу судового засідання) викликано в судове засідання експерта та від 26 жовтня 2022 року спеціаліста КП «ВМБТІ». Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 листопада 2022 року в справі призначено повторну судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручене експертам ТОВ «Подільський центр судових експертиз» (т.3, а.с.59-62). Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 січня 2024 року поновлено провадження в справі (том 3, а.с.111) Ухвалами Вінницького міського суду Вінницької області від 27 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] про відвід судового експерта ТОВ «Подільський центр судових експертиз» та останнього викликано в судове засідання. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Путілін Є.\~В. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та відповідях на відзиви з урахуванням висновку повторної експертизи та просив розподілити судові витрати, докази щодо яких будуть надані в п`ятиденний строк. Представники відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову, просили відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та в запереченнях на відповідь на відзив, додатково звертаючи увагу, що до позивача не перейшло право власності на частину підвалу та на неефективний спосіб захисту. У судовому засіданні представник відповідача Виконавчого комітету Вінницької міської ради, який також є представником Вінницької міської ради, [PERSON] заперечував щодо задоволення позову, просив відмовити з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву, звертаючи увагу, що достеменно не відомо, де знаходиться ця комірка. При цьому зауважував, що спірний об`єкт є об`єктом комунальної власності та нежитловим приміщенням. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного. Судом установлено, що квартира [ADDRESS] , на праві спільної власності належала [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим виконкомом Вінницької міської ради народних депутатів від 29 липня 1993 року. Згідно вказаного свідоцтва загальна площа квартири становить 40,9 кв.м, що складає 21/500 частки від загальної площі квартири, а її характеристика зазначена у технічному паспорті, який є складовою частиною цього свідоцтва. Самого технічного паспорта щодо цієї квартири на момент видачі свідоцтва матеріали справи не містять. Будь-яких відомостей про приватизацію разом з квартирою і частини підвального приміщення у вказаному свідоцтві не зазначено. Право власності [PERSON] -І. та [PERSON] на цю квартиру зареєстроване Вінницьким обласним бюро технічної інвентаризації 19 жовтня 1993 року за №142/9333, реєстрова книга №170 (том 1, а.с.14, 140, 141). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 26 жовтня 2007 року [PERSON] є спадкоємцем майна померлої [PERSON] , а саме частки квартири [ADDRESS] . З його змісту слідує, що відповідно до відомостей, викладених у довідці-характеристиці КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 12 жовтня 2007 року №14177 до складу квартири [ADDRESS] з балконом входить: коридор 3-1, санвузол 3-2, кухня 3-3, кімнати 3-4, 3-5, житловою площею 26,5 кв.м, частина підвалу під сарай площею 4,3 кв.м (т.1, а.с.144). Слід також відмітити, що за даними інвентаризаційної справи, ескіз плану цієї квартири від 12 вересня 2007 року містить інформацію як про сарай з відміткою «квартира [ADDRESS] » зі схемою проходу, а також відомості «сарай: 2,7, площа не відповідає дійсності» зі схемою проходу. Будь-яких відображень цього об`єкта на планах матеріали інвентаризаційної справи не містять (а.с.13, т.1). З листа Комунального підприємства «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» від 23 вересня 2019 року № 8323 слідує, що станом на 12 вересня 2007 року (дата останньої технічної інвентаризації) до складу квартири [ADDRESS] входить частина підвалу під сарай площею 4,3 кв.м (а.с.11, том. 1). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 жовтня 2017 року [PERSON] є спадкоємцем майна померлого [PERSON] , а саме: квартири [ADDRESS] . З його змісту слідує, що відповідно до відомостей інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 10 жовтня 2017 року за №99910495, загальна площа двокімнатної квартири складає 41,1 кв.м, житлова площа 26,5 кв.м, частина підвалу під сарай площею 4,3 кв. м (том 1, а.с.12). При проведенні технічної інвентаризації квартири [ADDRESS] в травні 2017 року дані щодо технічної інвентаризації частини підвалу відсутні (а.с.18, т.3). З технічного паспорту, виготовленого Вінницьким міським бюро технічної інвентаризації 25 жовтня 2017 року на ім`я [PERSON] , на вищевказану квартиру убачається наявність примітки щодо частини підвалу під сарай площею 4,3 кв.м (том 1, а.с.9). 12 червня 2018 року [PERSON] , діючи від імені свого довірителя [PERSON] , уклала договір купівлі-продажу квартири з [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В. В., зареєстрований в реєстрі за №1206, згідно якого продавець передав у власність (продав), а покупець [PERSON] набула у власність (купила) всю належну продавцю на праві приватної власності квартиру під [ADDRESS] в житловому будинку під номером 44, загальною площею 41,1 кв.м, в тому числі житлову площу 26,5 кв.м (том 1, а.с.7). Право власності [PERSON] зареєстроване приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В. В. згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 41568981 від 12 червня 2018 року, номер запису про право власності 26584937, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 червня 2018 року № 127306763. З даного витягу також слідує, що за описом об`єкт нерухомого майна: двокімнатна квартира, загальною площею 41,1 кв.м, в т.ч. житловою 26,5 кв.м, частина підвалу під сарай площею 4,3 кв.м (т. 1, а.с.8). Судом також встановлено, що рішенням 25 сесії 5 скликання Вінницької міської ради від 04 квітня 2008 року №1845 затверджений Перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Вінниці, за п. 14.2 якого - житловий будинок [ADDRESS] визначений як об`єкт комунальної власності в групі «Житлові будинки з відповідною часткою комунальної власності, які знаходяться на балансі управління житлового господарства та МКП ЖЕК» (том 3, а.с.23-57). В квітні 2011 року проведена технічна інвентаризація приміщень в підвалі будинку [ADDRESS] . За її даними до приміщення №11 загальною площею 92,1 кв. м, що розміщене в підвалі цього будинку, входять: підвальне приміщення №1 площею 16,7 кв.м, коридор 2 площею 11,5 кв.м, склад 3 площею 5,8 кв.м, склад 4 площею 6,8 кв.м, склад 5 площею 4,6 кв.м, склад 6 площею 4,4 кв.м, склад 7 площею 3,4 кв.м, комора 8 площею 0,6 кв.м, коридор 9 площею 2,2 кв.м, підвальне приміщення 10 площею 36,7 кв. м (а.с.10-12, т.3). У вказаному приміщенні проводилася реконструкція, яка прийнята в експлуатацію рішенням виконкому Вінницької міської ради від 14 липня 2011 року №1734 ( а.с.14-17, т.3). 2/5 частки нежилого приміщення в підвалі багатоквартирного житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 92,1 кв.м, на підставі договору купівлі-продажу від 08 серпня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Конюк В. О., зареєстрованого в реєстрі за №1646За, належать [PERSON] (інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 01 жовтня 2019 року №183119791, том 1, а.с.65, 90-97). Згідно листа Державного архіву Вінницької області від 17 жовтня 2013 року №06-254 в документах виконкому Вінницької міської ради народних депутатів, Вінницького обласного відділу архітектури за 1977 рік акту прийняття в експлуатацію підвальних приміщень по [ADDRESS] немає (т. 1, а.с. 84, т. 2, а.с.6). З листа КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» від 29 серпня 2013 року №1559 слідує, що за матеріалами інвентаризаційної справи №984 приміщення в підвалі №11: №1, №9, №10, загальною площею 55,0 кв.м, в будинку [ADDRESS] зареєстровані за Вінницькою міською Радою народних депутатів та становлять 3/5 частки нежитлового вбудованого приміщення №11 (том 2, а.с.5). З технічного паспорту, виготовленого 18 вересня 2013 року КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» на ім`я Департаменту комунальних ресурсів ЦФ, на приміщення №11 в багатоповерховому житловому будинку [ADDRESS] слідує, що приміщення № 11 складається з: підвального приміщення № 1 загальною площею 16,1 кв.м, коридору №9 загальною площею 2,2 кв.м, підвального приміщення №10 загальною площею 36,7 кв.м, а всього 55,0 кв.м( том 1, а.с. 22-23, а.с.101-104, 183-185). За даними довідки Департаменту комунальних ресурсів Вінницької міської ради від 11 жовтня 2013 року №06-00-013-57778 об`єкт нерухомості підвальні приміщення, що розташовані за адресою: [ADDRESS] відповідно до рішення Вінницької міської ради від 04 квітня 2008 року №1845 відноситься до комунальної власності територіальної громади м. Вінниці (том 2, а.с.7). 24 жовтня 2013 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради прийняте рішення № 2354, яким вирішено оформити право власності юридичним особам на нерухоме майно, зокрема, територіальній громаді м. Вінниці в особі Вінницької міської ради на 3/5 частки нежитлового вбудованого приміщення по [ADDRESS] , яке складається з: літери «п/А» - приміщення в підвалі №11: №1, №9, №10 площею 55,00 кв.м(том 1, а.с. 88). 10 лютого 2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області Урус А. І. прийнято рішення №10796300 про державну реєстрацію прав на нерухоме майно - права комунальної власності на 3/5 частки нежитлового вбудованого приміщення в [ADDRESS] за Територіальною громадою м. Вінниці в особі Вінницької міської ради (том 1, а.с.98). 10 лютого 2014 року Територіальній громаді м. Вінниці в особі Вінницької міської ради видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно - 3/5 частки нежитлового приміщення в підвалі багатоквартирного житлового будинку [ADDRESS] № 11: №1, 9, 10, площею 55,0 кв.м (том 1, а.с.20, 99-100, 181) та проведена державна реєстрація (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 10 лютого 2014 року №17598908, а.с.100, зворот, т.1). 29 березня 2019 року Вінницькою міською радою прийняте рішення про затвердження переліків об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації в 2019 році, зокрема, вирішено затвердити перелік об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації в 2019 році способом аукціону, до який віднесено підвальне приміщення площею 55,0 кв. м по [ADDRESS] (том 1, а.с 179). Наказом Департаменту комунального майна Вінницької міської ради від 06 травня 2019 року № 16 розпочато приватизацію цього об`єкту та 01 липня 2019 року наказом Департаментом комунального майна Вінницької міської ради № 48 затверджено протокол про результати електронного аукціону № UA-PS-2019-06-05-000051-1 від 24 червня 2019 року. З цього протоколу слідує, що переможцем став [PERSON] (том. 1, а.с.194-197). 24 липня 2019 року між Вінницькою міською радою та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу 3/5 часток в праві власності на нежитлове приміщення в підвалі багатоквартирного житлового будинку [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Проценко А. О., зареєстрований в реєстрі за №608 (том 1, а.с. 24-26, 61-63). В цей же день між сторонами договору купівлі-продажу складений акт приймання-передачі 3/5 часток нежитлового приміщення №11 в підвалі житлового будинку загальною площею 55,0 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] (том 1, а.с.27). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта право власності [PERSON] зареєстроване 24 липня 2019 року, номер запису про право власності: 32526864 (том 1, а.с.64) В справі проведена повторна будівельно-технічна та оціночно-будівельна експертиза. Згідно висновку експерта ТОВ «Подільський центр судових експертиз» за результатами її проведення від 13 грудня 2023 року №685 слідує, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи, а саме ескізу поверхового плану, який складений 12 вересня 2007 року на багатоквартирний будинок [ADDRESS] частина підвалу під сарай площею 4,3 кв.м за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12 червня 2018 року знаходилось у нежитловому приміщенні 11: №10 підвал площею 36,7 кв.м (нумерація вказана станом на час проведення дослідження) підвального поверху літ. «п/А» багатоквартирного будинку [ADDRESS] . З урахуванням місця розташування частини підвалу під сарай площею 4,3 кв.м, яке нанесене на ескізі поверхового плану, складеного 12 вересня 2007 року, можливо зробити висновок, що до складу майна на яке було видане Свідоцтво про право власності на нерухоме майно 10 лютого 2014 року територіальній громаді м. Вінниці в особі Вінницької міської ради на 3/5 частки нежитлового приміщення в підвалі багатоквартирного будинку [ADDRESS] (приміщення11: №1, 9, 10 площею 55,00 кв.м), яке було відчужене на підставі договору купівлі-продажу від 24 липня 2019 року [PERSON] входить частина підвалу під сарай площею 4,3 кв.м за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12 червня 2018 року. У підвальному приміщенні 10 площею 36,7 кв.м., яке входить до складу 3/5 частки частки нежитлового приміщення № [NUMBER] в підвалі багатоквартирного житлового будинку [ADDRESS] станом на час проведення дослідження відсутні перегородки. Під час проведення натурного обстеження нежитлового приміщення №11 в підвалі багатоквартирного будинку [ADDRESS] встановлено, що частина підвалу під сарай площею 4,3 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12 червня 2018 року відсутня. За матеріалами ескізу поверхового плану, який складений 12 вересня 2007 року на багатоквартирний будинок [ADDRESS] , який міститься у матеріалах інвентаризаційної справи №984, арк. 416 зворот, частина приміщення підвалу під сарай площею 4,3 кв.м із розмірами у плані 2,09 м. х 2,05 м. знаходилась у куті приміщення, огороджуючі конструкції: зовнішні, внутрішні стіни та перегородки, дверний отвір. Відновити частину підвалу під сарай площею 4,3 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12 червня 2018 року можливо, шляхом влаштування двох перегородок із дверним отвором у нежитловому приміщенні 11: №10 підвал площею 36,7 кв. м., яке станом на 24 липня 2019 року належить [PERSON] . Вартість ремонтно-будівельних робіт, будівельних матеріалів, машин та механізмів, необхідних для відновлення частини підвалу під сарай площею 4,3 кв.м за адресою: [ADDRESS] становить 13 988,00 грн Також за висновком експерта, порівнюючи вимоги нормативно-правових актів чинних на території України в галузі будівництва, фактичне планування та розташування нежитлового приміщення №11 (№1, 9, 10) загальною площею 55,0 кв.м, яке розташоване у підвальному поверсі багатоквартирного житлового будинку [ADDRESS] , в якому проходять загальнобудинкові трубопроводи мережі водопостачання. каналізації та опалення, а також знаходяться технічні пристрої (крани, вентилі), які передбачені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування, його мешканців, можливо зробити висновок, що 3/5 частини нежитлового приміщення № [NUMBER] (№ 1, 9, 10) загальною площею 55,0 кв.м, яке розташоване підвальному поверсі багатоквартирного житлового будинку [ADDRESS] , яке станом на час проведення дослідження на підставі договору купівлі - продажу від 24 липня 2019 року належить [PERSON] за функціональним призначенням передбачене для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців є допоміжним приміщенням багатоквартирного житлового будинку (том 3, а.с.79-108). Звертаючись до суду із даним позовом та обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] вказувала на те, що спірне приміщення, а саме частину підвал під\~сарай площею\~4.3\~кв.м в багатоквартирному будинку в [ADDRESS] вона придбала у [PERSON] разом квартирою, про що свідчить договір купівлі-продажу від 12 червня 2018 року, однак, Вінницькою міською радою було оформлено свідоцтво про право власності на підвальне приміщення в даному багатоквартирному будинку, яке надалі було відчужене [PERSON] , а тому позивач змушена захистити своє право власності шляхом пред`явлення позову про визнання незаконними рішення, свідоцтва про право власності та витребування у останнього вказаного нерухомого майна. Згідно положень частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно з нормами\~статті 13, 41 Конституції України\~та\~статті 321 Цивільного кодексу України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Разом із цим, власність зобов`язує та вона не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності інших громадян. Відповідно до частини другої\~статті 11 ЦК України\~підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України). Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України. Отже, можливість витребування майна з володіння іншої особи закон ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19. Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Разом із тим, ст. 316 ЦК України визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право володіння, користування та розпорядження своїм майном становлять зміст права власності (ст. 317 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Підстави набуття права власності поділяють на первісні (набуття права власності вперше, незалежно від волі попередніх власників) і похідні (зміна власника) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б). Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності на нерухоме майно, у тому числі у судовому порядку, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо витребуваного нерухомого майна, а також підтверджений належним доказами факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права на це майно. У разі звернення із позовом щодо захисту права власності на майно встановленню підлягають у сукупності, зокрема, такі обставини: чи існує майно, щодо якого заявлені вимоги, чи існують правовстановлюючі документи, що підтверджують право на це майно, у особи, яка заявила вимоги щодо нього чи вчинено порушення особою, до якої заявлені вимоги щодо захисту права власності на майно. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 жовтня 2018 року у справі № 923/1107/17, від 13 березня 2018 року у справі № 923/883/16. Загальними вимогами процесуального права, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо. До предмету доказування у даному спорі перш за все входить доведення позивачем наявності у нього відповідного речового права, на захист якого подано позов, тобто лише встановивши наявність у позивача суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення права з боку відповідачів і відповідно ухвалює рішення на його захист чи відмову позивачу у захисті, встановивши необґрунтованість заявленого позову. Із матеріалів справи слідує, що позивачка в підтвердження свого права власності на частину підвалу під сарай площею 4,3 кв.м посилається на копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 червня 2018 року, індексний номер 127306763. Із змісту цього витягу слідує, що об`єкт нерухомості, а саме квартира [ADDRESS] , загальною площею 41,1 кв.м., житловою площею 26,5 кв.м та частина підвалу під сарай площею 4,3 кв.м належить на праві приватної власності [PERSON] . Підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу від 12 червня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1206. Однак з договору купівлі-продажу від 12 червня 2018 року слідує, що продавець - [PERSON] , діючи від імені свого довірителя [PERSON] , передала у власність (продала), а покупець [PERSON] набула у власність (купила) всю належну продавцю на праві приватної власності квартиру під номером [ADDRESS] в житловому будинку під номером 44. Згідно документів, що підтверджують право власності, відчужувана квартира [ADDRESS] має загальну площу 41,1 кв.м, в тому числі житлову площу 26,5 кв.м. Наведене свідчить про те, що [PERSON] набула право власності на підставі вищевказаного вчиненого правочину лише на квартиру [ADDRESS] загальною площею 41,1 кв.м, житловою площею 26,5 кв.м. Інших правовстановлюючих документів, які свідчили про набуття [PERSON] права власності на частину підвалу під сарай площею 4,3 кв.м, судом не встановлено. Не є такими документами висновок експертизи, ескіз поверхового плану, технічний паспорт попереднього власника та відомості державної реєстрації. У статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі документів, зазначених у статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовну презумпцію права власності такої особи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17). Державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно. Водночас обставини здійснення державної реєстрації відповідного речового права підлягають дослідженню під час вирішення спору щодо права власності на нерухоме майно (постанови Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 921/403/17-г/6, від 08 серпня 2019 року у справі № 909/472/18). Отже оскільки предмет договору купівлі-продажу не містить будь-якої інформації щодо продажу частини підвалу разом із квартирою, то суд дійшов висновку, що [PERSON] не є власником спірного майна та право власності на спірне нерухоме майно до неї не перейшло. Крім того, з договору купівлі-продажу квартири від 12 червня 2018 року не убачається, що підвал під сарай площею 4,3 кв.м є складовою частиною основної речі квартири [ADDRESS] . Відтак суд вважає, що спірна частина підвального приміщення площею 4,3 кв.м не вибула з володіння [PERSON] в розумінні приписів ст. 388 ЦК України, оскільки станом на час придбання квартири власником частини підвалу вона не була і фактично не стала. Відповідно у суду відсутні підстави стверджувати про порушення її права як власника частини підвалу. Щодо порушення прав позивачки як співвласника спільного майна багатоквартирного будинку, то слід зазначити наступне. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України»). Згідно ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. За умовами ч. 1 ст. 59 вказаного Закону, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Згідно ч. 1 ст. 73 цього Закону, акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. Відповідно до п.22 ст.1 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна», приватизація державного або комунального майна - платне відчуження майна, що перебуває у державній або комунальній власності, на користь фізичних та юридичних осіб, які відповідно до цього Закону можуть бути покупцями. Як уже зазначалося, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб і таке право набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ст. 317, 319, 328 ЦК України). За умовами ч.ч.1-3 ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок визначено як житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; співвласник багатоквартирного будинку - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. За приписами ст. 1 Закону допоміжними є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення), нежитловим ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна. Згідно ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть бути фізичні та юридичні особи, територіальні громади, держава. Крім цього, п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Офіційне тлумачення положень п. 2 ст. 10 Закону наведено у рішенні Конституційного Суду України №4-рп/2004 від 02.03.2004 зі змінами, згідно з рішенням Конституційного Суду України №14-рп/2011 від 09.11.2011. У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення) (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»). У п. 1.1 рішення Конституційного Суду України №4-рп/2004 від 02 березня 2004 року роз`яснено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна (пункт 3 частини першої статті 2 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»). Відповідно до ст. 4 ЖК України до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру. З огляду на викладене нежилим є приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 552/7636/14-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 598/175/15-ц вказано, що: «законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості. Нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання». У постанові Верховного суду від 15 вересня 202 року у справі №904/5047/18 зазначено, що « Допоміжне приміщення багатоквартирного будинку і нежитлове приміщення є різними приміщеннями, критерії їх розмежування є досить чіткими, а тому відсутні підстави стверджувати, що у різних випадках одне і те ж приміщення може одночасно відноситися до допоміжного та бути нежитловим. Колегія суддів не спростовує, що для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру, і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин та до житлового фонду не входять, слід враховувати як місце їхнього розташування, так і загальну характеристику сукупності властивостей таких приміщень, зокрема спосіб і порядок їх використання. Однак вказаним не обмежується "коло обставин", які встановлюються для правильного вирішення відповідного спору». Оскаржуючи рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 24 жовтня 2013 року №2354 та свідоцтво про право власності, видане на його підставі, спір фактично стосується 3/5 частки нежитлового приміщення №11: №1, 9, 10, площею 55,0 кв.м у підвалі багатоквартирного будинку [ADDRESS] , які, як стверджує позивачка, не лише включає належну їй частину підвалу, що уже спростовано судом, а і є допоміжним приміщенням багатоквартирного будинку та належить їй на праві спільної сумісної власності з іншими співвласниками. Згідно з висновками експерта від 13 грудня 2023 року №685 за результатами проведення повторної експертизи вищевказане нежитлове приміщення розташоване у підвалі багатоквартирного житлового будинку, в якому проходять загальнобудинкові трубопроводи мережі водопостачання, каналізації та опалення, а також знаходяться технічні пристрої (крани, вентилі), які передбачені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, є допоміжним приміщенням багатоквартирного житлового будинку. За змістом ст. 76 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; Частиною 1 ст. 77, ч. 1 ст. 78 ЦПК України - належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. У відповідності до вимог ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. За ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу.\~ Разом із тим, як установлено судом рішенням 25 сесії 5 скликання Вінницької міської ради від 04 квітня 2008 року №1845 затверджено Перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м.Вінниці. Ще на підставі цього рішення, а не рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 24 жовтня 2013 року №2354, підвальні приміщення по [ADDRESS] є об`єктом комунальної власності. Саме вказане рішення сесії було підставою для прийняття рішення щодо оформлення права власності. Зазначене рішення сесії є чинним, не оскаржується та вимог щодо його скасування не заявлено. При цьому, як установлено судом в 2011 році після проведення реконструкції в цьому приміщенні та прийняття в експлуатацію це приміщення склало одну ідеальну частку нежитлового приміщення та Вінницька міська рада, будучи власником цього приміщення, 2/5 його частки саме як частки нежитлового приміщення в підвалі багатоквартирного житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу від 08 серпня 2011 року відчужила [PERSON] . Слід зазначити, що при проведенні експертизи, оцінка вказаним обставинам не надавалася, про що також зазначалося експертом при роз`ясненні висновку. Тобто в цілому підвальне приміщення загальною площею 92,1 кв.м в будинку [ADDRESS] складає одну ідеальну частку та його статус визначений як нежитловий в цілому, з яких: 2/5 частки нежитлового приміщення продано [PERSON] , 3/5 - [PERSON] . Наразі ніким із співвласників багатоквартирного житлового будинку визначення статусу приміщення як нежитлового та прийняття його в експлуатацію після реконструкції в такому статусі 14 липня 2011 року та відчуження його частки в праві власності також не порушувалося та не оспорювалося. Крім того, матеріали інвентаризаційної справи №984 відомостей щодо використання спірного приміщення співвласниками та призначення як «сарай» не містять та фактично відображений лише на ескізі поверхового плану. Доказів зворотного матеріали справи не містять. Таким чином, за фактично встановлених судом обставин, одне і те ж саме приміщення, об`єкт нерухомого майна в підвалі будинку [ADDRESS] є як допоміжним за функціональним призначенням, так і має статус нежитлового, що є неприпустимим з точки зору визначення правового режиму цього майна. В свою чергу, звертаючись до суду із даним позовом, [PERSON] вказує про те, рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 24 жовтня 2013 року № 2354 в частині оформлення права власності за територіальною громадою м. Вінниці в особі Вінницької міської ради на 3/5 частки нежитлового вбудованого приміщення по [ADDRESS] , відповідно і свідоцтво про право власності на це нерухоме майно від 10 лютого 2014 року прийняті та видані внаслідок порушення вимог чинного законодавства, що порушує її право спільної сумісної власності на допоміжні приміщення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 січня 2022 року у справі №522/1528/15-ц наведено висновок, що: «..ефективність позовної вимоги про визнання відсутності права чи про визнання права припиненим має оцінюватися, виходячи з обставин справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії)». З урахуванням вказаних висновків Верховного Суду та встановлених обставин щодо включення об`єкту у комунальну власність територіальної громади м. Вінниці та визначення його статусу як нежитлового суд вважає, що скасування оспорюваного\~рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 24 жовтня 2013 року №2354, а відповідно і свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 10 лютого 2014 року, не призведе до відновлення порушеного права позивачки. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Розподіл судових\~витрат суд\~проводить відповідно\~до положень\~ст.141\~ЦПК України. Зважаючи,\~що суд\~дійшов висновку\~про відмову\~в задоволенні\~позову,\~судові витрати\~покладаються на\~позивача.\~Щодо витрат\~на правничу\~допомогу,\~про надання\~доказів про\~які було\~вказано стороною\~позивача до\~закінчення судових\~дебатів,\~то вони\~підлягають вирішенню\~відповідно до\~положень ст.141\~ЦПК України. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: dismissed