Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-17 00:00:00

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Покинтелиця Денис Володимирович про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення державного реєстратора, припинення права власності. В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі №201/2884/21 від 05 травня 2022 року було скасовано рішення державного реєстратора сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Соколенко Тетяни Григорівни про державну реєстрацію речового права - права приватної власності на житловий будинок, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1420896512101, індексний номер рішення: 38391058 від 28.11.2017 15:39:57; скасовано рішення державного реєстратора Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Семенюка Миколи Олександровича про державну реєстрацію речового права - права власності на житловий будинок, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1420896512101, індексний номер рішення: 42972963 від 12.09.2018 17:25:38; визнано за мною в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на 100/300 частину домоволодіння [ADDRESS] . Маючи намір зареєструвати зазначене судове рішення позивач звернувся до приватного нотаріуса Мазур Я.В., від якого йому стало відомо, що [PERSON] було частково відчужене майно, що їй не належить, а було лише зареєстровано нею внаслідок помилки. 24 лютого 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Покинтелицею Дмитром Володимировичем було посвідчено договір дарування, реєстровий номер №162, відповідно до якого [PERSON] подарувала своєму сину [PERSON] 41/100 частку житлового будинку [ADDRESS] , яка складається з: частини житлового будинку літ А-1, з житловими прибудовами літ. А1- 1 та літ. А2-2 загальною площею 146,6 кв.м., житловою площею 86,5 кв.м, погріб літ. ПГ під А1-1 площею 9,1 кв.м, (поз. 1-1-1-10), ганок літ. А1 площею 4,3 кв.м, ганок літ. А площею 1,2 кв.м, споруди №3, 10, 11, 12, замощення ІІІ. Зазначений договір дарування нерухомого майна є недійсним, порушує майнові права позивача, на момент розгляду судом справи №201/2884/21 йому не було відомо про існування зазначеного договору дарування, [PERSON] не повідомлялось в судовому засіданні, що нею було відчужено частку спірного майна на момент розгляду спору в суді, а отже позивач просить визнати даний договір недійсним, скасувати його державну реєстрацію та припинити право власності [PERSON] на 41/100 частку житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] скористалась своїм правом на подачу відзиву по справі, в якому позов не визнала, наголосила на тому, що позивач не був стороною оспорюваного правочину, договір дарування був укладений на законних підставах, тому позов не підлягає задоволенню. В судове засідання позивач та його представник подали заяву про розгляд справи в їх відсутності. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату та час судового розгляду були повідомлені належним чином. Відповідач [PERSON] надала суду заяву про відкладення судового розгляду у зв`язку з її перебуванням у США, однак жодного доказу щодо цього суду не надала. Третя особа надала заяву про розгляд справи в його відсутності. Згідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання учасників справи, розгляд справи 18.04.2024 здійснювався без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21). Судом встановлено, що 24 лютого 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Покинтелицею Дмитром Володимировичем було посвідчено договір дарування, реєстровий номер №162, відповідно до якого [PERSON] подарувала своєму сину [PERSON] 41/100 частку житлового будинку [ADDRESS] , яка складається з: частини житлового будинку літ А-1, з житловими прибудовами літ. А1- 1 та літ. А2-2 загальною площею 146,6 кв.м., житловою площею 86,5 кв.м, погріб літ. ПГ під А1-1 площею 9,1 кв.м, (поз. 1-1-1-10), ганок літ. А1 площею 4,3 кв.м, ганок літ. А площею 1,2 кв.м, споруди №3, 10, 11, 12, замощення ІІІ. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі №201/2884/21 від 05 травня 2022 року було скасовано рішення державного реєстратора сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Соколенко Тетяни Григорівни про державну реєстрацію речового права - права приватної власності на житловий будинок, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1420896512101, індексний номер рішення: 38391058 від 28.11.2017 15:39:57; скасовано рішення державного реєстратора Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Семенюка Миколи Олександровича про державну реєстрацію речового права - права власності на житловий будинок, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1420896512101, індексний номер рішення: 42972963 від 12.09.2018 17:25:38; визнано за мною в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на 100/300 частину домоволодіння [ADDRESS] . Під час розгляду справи судом було встановлено з нотаріальної справи № 17/2020 щодо майна померлої [PERSON] , яка померла [INFO] , що [PERSON] та [PERSON] належало на праві власності домоволодіння [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності від 16.12.1980, виданого відділом комунального господарства виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів за реєстровим № 63. 23.06.2009 державним нотаріусом Першої Дніпропетровської ДНК Водолазською Н.В. видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] , який помер [INFO] на 1/3 частку майна. Спадкове майно, на яке в указаній частці видано це свідоцтво, складається з 55/100 частин домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] , розташовано на земельній ділянці площею 1193 кв.м. (із них: 541 кв.м передано у приватну власність [PERSON] ), які належать спадкодавцю на підставі договору дарування, посвідченого 26.01.1981. Першою Дніпропетровською ДНК за реєстром № 2-196, зареєстрованого Дніпропетровським інвентарбюро 27.01.1981 у реєстрову книгу під № 31-63; свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18.01.1984 Першою дніпропетровською ДНК за реєстром № 2-344, зареєстрованого Дніпропетровським інвентарбюро 24.01.1984 у реєстрову книгу № 386 за реєстровим № 12. Також, після смерті батька позивача [PERSON] , який помер [INFO] , свідоцтва про право на спадщину за законом на 55/300 частини домоволодіння видані 23.06.2009, [PERSON] , та його брату - [PERSON] . Постановою приватного нотаріуса Дніпровського МНО Мазур Я.В. від 24.05.2021 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 100/300 часток у зв`язку із суперечностями відомостей в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та документах, наданих спадкоємцем. Зокрема, у постанові було вказано, що на підтвердження права власності спадкодавця на вищевказане нерухоме майно позивачем були подані щодо 1/3 частки земельної ділянки свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 23 червня 2009 року державним нотаріусом Першої Дніпропетровської ДНК за реєстровим № 8-1096; щодо 55/300 часток домоволодіння свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 23.06.2009 державним нотаріусом Першої Дніпропетровської ДНК за реєстровим № 8-1094, яке зареєстроване 13.08.2009 в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно КР «Дніпропетровське МБТІ» ДОР, реєстраційний номер 3729600, що підтверджується відповідним витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно 23573473, щодо 30/200 часток домоволодіння свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок видане 16.12.1980 відділом комунального господарства виконавчого комітету Жовтневої районної Ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Жовтневої районної Ради народних депутатів № 1319 від 21 листопада 1980 року, що зареєстровано в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації та записано в реєстру книгу за реєстром 63. При безпосередньому доступі до Державного реєстру речових прав на нерухоме було встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , містяться відомості щодо реєстрації приватної власності в цілому за іншою фізичною особою, відмінною від спадкодавця. Оскільки при наявності суперечності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та документами наданими спадкоємцем щодо права власності спадкодавця на майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , спадкоємець не може набути право власності на вищезазначене майно в порядку спадкування через нотаріуса. Державним нотаріусом Першої Дніпропетровської ДНК Водолазською Н.В. позивачеві було видане свідоцтво про право на спадщину від 23.06.2009 за реєстровим № 8-1100, згідно із яким він став власником 55/300 частин домоволодіння по [ADDRESS] . Право власності зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується витягом КП «Дніпропетровське МБТІ» від 13.08.2009. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.08.2018 у справі № 201/2347/18, яка набрала законної сили 15.08.2019, затверджено мирову угоду, укладену 14.08.2018 між представником позивача [PERSON] - адвокатом Кияненко Д.О., та представником відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - адвокатом В`язовим В.В. на наступних умовах: Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] визнають позовні вимоги про виділ частки внатурі майна, що належить позивачу - [PERSON] , на праві часткової власності, а саме: 71/100 частини домоволодіння [ADDRESS] , що складається із наступних об`єктів нерухомого майна: - частки у житловому будинку (літ. А-1) разом з житловою прибудовою (літ.А2-2) , загальною площею 146,6 м2, житловою площею 86,5 м2; -погріб (літер ПГ під А-1) загальною площею 9,1 м2; -ганок (літера а1) - загальною площею забудови 4,3 м2; -ганок (літера а) - загальною площею забудови 1,2 м2; -житловий будинок (літер М-2) з мансардою(літер МС) загальною площею 211,3 м2, житловою площею 40,1 м2; -навіс (літера Н) - загальною площею забудови 21,4 м2; -споруди №3,1/2 споруди № [NUMBER] , 1/2 споруди№8,10, 11,12,ІІІ замощення. Зареєструвати право власності за позивачем - [PERSON] на наступні об`єкти нерухомого майна по [ADDRESS] : частку у житловому будинку (літ. А-1) разом з житловою прибудовою (літ.А2-2), загальною площею 146,6 м2, житловою площею 86,5м2; погріб (літер ПГ під А-1) загальною площею 9,1 м2; ганок (літера а1) - загальною площею забудови 4,3 м2; ганок (літера а) - загальною площею забудови 1,2м2; житловий будинок (літер М-2) з мансардою (літер МС) загальною площею 211,3м2, житловою площею 40,1м2; навіс (літера Н) - загальною площею забудови 21,4м2; споруди № [NUMBER] , 1/2 споруди № 7, 1/2 споруди № 8,10, 11,12, ІІІ замощення. Технічні характеристики домоволодіння були іншими, меншими аніж ті, що визначені ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.08.2018. В ухвалі суду не визначено зміну часток, площі нерухомого майна, його складових, які мають бути виділені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , але [PERSON] виділено 71/100 частини домоволодіння. З інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 16.10.2020 було видно, що 28.11.2017 державним реєстратором Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Соколенко Т.Г. здійснено державну реєстрацію права власності за [PERSON] (індексний номер рішення: 39391058) на житловий будинок загальною площею 357,9 кв.м., житловою площею 126,6 кв.м. із зазначенням опису об`єкту нерухомого майна, а саме заначено: «частина житлового будинку літ. А-1, з житловою прибудовою літ.А2-2 загальною площею - 146,6 кв.м., житловою площею - 86,5 кв.м., погріб літ. ПГ під А-1 площею 9,1 кв.м., ганок літ. а1 площею 4,3 кв.м., ганок літ.а площею 1,2 кв.м.; житловий будинок літ.М-2 з мансардою літ. МС загальною площею 211,3 кв.м., житловою площею 40,1 кв.м.; навіс літ. Н площею 21,4 кв.м.; споруди №3, 1/2 споруди №7, 1/2 споруди № 8, 10, 11, 12, ІІІ замощення (а.с. 12). Рішення про державну реєстрацію права власності здійснено на підставі договору дарування домоволодіння від 04.12.2003, виданого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської ДНК Гузєєвою І.В.; декларації про готовність об`єкта до експлуатації ДП № 14211001012 від 06.05.2011, виданої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області; листа від 22.11.2017, виданого Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області; технічного паспорту №16/08 від 25.10.2016, виданого ТОВ «Менора-Білдінг». 28.11.2017 державним реєстратором Чумаківської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Соколенко Т.Г., індексний номер імення: 39396623, здійснено реєстрацію виправлень розділу, на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації ДПН №14211001012 від 06.05.2011, виданої Інспекцію ДАБК у Дніпропетровській області; листав від 22.11.2017, виданого Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області; технічного паспорту №16/08 від 25.10.2016 вданого ТОВ «Менора-Білдінг». 12.09.2018 державним реєстратором Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Семенюком М.О. здійснено реєстрацію змін на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.08.2018, а саме: додано загальну площу (кв.м.): 357,9, житлова площа (кв.м.): 126,6; додано загальна та житлова площі житлових будинків складаються з частини житлового будинку літ.А-1 та житлового будинку літ. М-2, також змінено розмір частки - з 60/200 на 1 (а.с. 12, зворот). З відомостей Реєстру прав власності на нерухоме майно станом на 10.01.2018 вбачається, що домоволодіння на праві власності належало наступним особам: [PERSON] у розмірі 60/200 частин; [PERSON] у розмірі 100/300 частин; [PERSON] у розмірі 55/300 частин; [PERSON] розмірі 55/300 частин. [PERSON] розширила свою частину домоволодіння, побудувавши за власний кошт об`єкти нерухомого майна, які фактично збільшили її частку у спільній частковій власності на вищевказане домоволодіння. Розрахунком часток об`єктів нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] від 07.06.2018 визначено, що [PERSON] належить 71/100 частини, а [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 29/100 частин, із зазначенням відповідних споруд. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.08.2018 [PERSON] виділено 71/100 частини домоволодіння [ADDRESS] . Із наданої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що станом на 01.08.2020 право приватної власності на житловий будинок (а не домоволодіння) [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] у цілому. Зважаючи на вищезазначене, право спільної часткової власності на теперішній час на домоволодіння [ADDRESS] не припинено. Крім того, відповідно до технічного паспорта домоволодіння від 20.03.2009 загальна площа будинка та господарських споруд становила 462 кв.м., а на теперішній час, з урахуванням добудов здійснених [PERSON] , загальна площа будинка та господарських споруд становить 555,7 кв.м. Виділені на підставі ухвали суду від 15.08.2018 [PERSON] 71/100 частини домоволодіння складаються із будівель і споруд, які перелічені у Витязі із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, становлять в загальній площі 393,9 кв.м., у той час коли фактично зареєстровано на 357,9 кв.м. 29/100 частин домоволодіння, які фактично належать [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , та складаються із будинка та господарських споруд, загальною площею, яка на теперішній час фактично становить 161,8 кв.м. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції на момент спірних правовідносин) державний реєстр прав складається з розділів, спеціального розділу, бази даних заяв та реєстраційних справ в електронній формі. На кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна. Розділ Державного реєстру прав складається з чотирьох частин, які містять відомості про: 1) нерухоме майно; 2) право власності та суб`єкта (суб`єктів) цього права; 3) інші речові права та суб`єкта (суб`єктів) цих прав. Згідно із ч. 1 ст. 14 вказаного Закону розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються у разі: 1) знищення об`єкта нерухомого майна; 2) поділу, об`єднання об`єктів нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна; 3) державної реєстрації права власності на новостворений об`єкт нерухомого майна, щодо якого в Державному реєстрі прав відкрито розділ як на об`єкт незавершеного будівництва. У разі поділу об`єкта нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна відповідний розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються, реєстраційний номер цього об`єкта скасовується. На кожний новостворений об`єкт нерухомого майна відкривається новий розділ Державного реєстру прав та формується нова реєстраційна справа, присвоюється новий реєстраційний номер кожному з таких об`єктів. Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі зміни ідентифікаційних даних суб`єкта права, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни, зміни суб`єкта управління об`єктами державної власності, відомостей про об`єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого право набувача, обтяжувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом "в"пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав. У разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону). З приписів закону видно, що державній реєстрації передує подія правочину щодо набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно. Сама по собі державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою такого факту. Жодні записи про набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, не можуть бути вчинені без правової на те підстави. Тому правовою підставою для реєстрації права власності на майно в цілому як єдиного цілого об`єкта або на частку є відповідні правовстановлюючі документи або ж рішення суду, яким визнаються, визначаються частки у праві спільної власності, зміни. Відповідно до п. 21 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 за № 1141 (у редакції Порядку на момент прийняття реєстратором оскаржуваного рішення від 28.11.2017. про реєстрацію за [PERSON] права власності на будинок) у разі проведення державної реєстрації виникнення права власності на нерухоме майно державний реєстратор вносить до запису про право власності та суб`єкта цього права такі відомості, серед іншого: 2) форма власності; 3) вид спільної власності (у разі, коли майно належить на праві спільної власності); 4) розмір частки у праві спільної власності (у разі, коли майно належить на праві спільної часткової власності). Як видно із Інформації з реєстру прав власності на нерухоме майно 30.12.2003 за [PERSON] зареєстроване право власності на 60/200 частин спірного домоволодіння на підставі договору дарування від 04.12.2003. Однак, реєструючи за [PERSON] 28.11.2017 права власності на будинок із розміром частки - 1, державним реєстратором Чумаківської сільської ради СоколенкоТ.Г. не взято до уваги, що [PERSON] не була одноосібним власником всього домоволодіння, оскільки набула лише 60/200 часток домоволодіння на підставі договору дарування і після набуття у власність 60/200 частин домоволодіння, її частка не змінювалася і на цілу. Адже співвласниками домоволодіння залишилися [PERSON] (100/300), [PERSON] (55/300) і [PERSON] (55/300). Рішення державного реєстратора Підгородненської міської ради Семенюка М.О. від 12.09.2018 прийняте у зв`язку із постановленням ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.08.2018 по справі № 201/2347/18, якою затверджено мирову угоду. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.08.2018 по справі №201/2347/18 не вирішувалося питання про визнання за [PERSON] права власності на все домоволодіння, а лише укладено мирову угоду про реєстрацію за нею 71/100 часток домоволодіння, однак рішенням державного реєстратора Підгороденської міської ради Семенюк М.О. з посиланням на указану ухвалу суду, частка [PERSON] без належних на те підстав збільшена з 60/200 до цілої-1 та тому на даний час за даними Державного реєстру права власності [PERSON] є єдиним повним власником усього домоволодіння [ADDRESS] . Оскільки, всі наведені обставини вже були розглянуті судом, та встановлені рішенням, яке набрало законної сили, то вони не потребують доказування, в силу вимог ч.4 ст.82 ЦПК України. Суд погоджується з думкою позивача про те, що визнання недійсним договору дарування та скасування відповідних рішень державного реєстратора дозволить йому реалізувати своє право на спадкування за законом. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України в судовому порядку право власності на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. У п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 2, 3-5, 18 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Положеннями статті 203 ЦК України, передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до вимог статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - постанова), угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками недійсності, передбаченими законом. Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. З урахуванням викладеного суд вважає, що договір дарування 41/100 частки житлового будинку [ADDRESS] , укладений [PERSON] на користь свого сина [PERSON] , посвідчений 24 лютого 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Покинтелицею Дмитром Володимировичем, реєстровий номер №162, має бути визнаний недійсним, а реєстраційний запис скасований. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням задоволення позовних вимог банку у повному обсязі, на підставі ст. 141 ЦПК України суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача суму сплаченого при пред`явленні позову судового збору в розмірі 2977,20 грн., що підтверджується платіжним дорученням. На підставі викладеного, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, 223, ч.1 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд,

Outcome: approved