Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

У квітні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за борговою розпискою. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 05.04.2023 цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за борговою розпискою - передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. В обґрунтування позову позивач вказувала, що позивачем особисто було передано відповідачу, як аванс для виконання ремонтних робіт в його квартирі, за адресою: [ADDRESS] грошові кошти в сумі 12500 доларів США. На підтвердження отриманні коштів відповідачем було власноруч написано розписки від 12.03.2021, 29.04.2021 та 24.09.2021. В розписці від 24.09.2021, окрім отриманих грошових коштів, було зазначено умови повернення грошових коштів. Незважаючи на встановлений та погоджений порядок та умови повернення грошових коштів, відповідач уникнув виконувати свої зобов`язання, на телефонні дзвінки не відповідає, грошові кошти в сумі 12500 доларів США позивачу так і не повернув. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача суму в розмірі 12500 доларів США, у рахунок погашення боргу за розпискою від 24.09.2021, а також 3% річних за прострочення грошового зобов`язання по розписці. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10.05.2023 відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за борговою розпискою. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 11.10.2023 закрито підготовче провадження та призначено дану справу, до судового розгляду по суті. В судове засідання з`явився представник позивача, який підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. В судове засідання з`явився представник відповідача, який просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача та представника відповідача, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, , на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 12.03.2021 [PERSON] написав розписку, в якій зазначено, що він отримав від [PERSON] суму 6600 доларів США як перший транш по виробництву ремонту у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Згідно розписки від 24.09.2021 [PERSON] отримав від [PERSON] як аванс для виконання ремонтних робіт за адресою: [ADDRESS] за узгодженим дизайнерським проектом «ZAP Design Group», зобов`язався завершити усі ремонтні роботи згідно проекту до 30.11.2021. Зазначили, що в разі невиконання всіх ремонтних робіт в затверджений термін [PERSON] зобов`язався виплатити замовнику неустойку (штраф) в виді готівкових коштів в розмірі 1,5% ремонтні роботи 16330 доларів США за кожний день прострочення. Зупинка ремонтних робіт з будь-яких причин зі сторони замовника, за наданням письмової розписки з вказаним терміном виконання робіт (в днях), неустойка на ці дні е нараховується. В разі розторгнення робочих відносин [PERSON] зобов`язався виплатити замовнику суму з розрахунку виконаних робіт, готівкою, не пізніше наступного дня з розторгнення робочих відносин. Разом з цим, 29.04.2021 [PERSON] написав розписку, що отримав від [PERSON] суму 4900 доларів США як другий транш по здійсненню ремонту у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Положеннями ч. 2 ст. 1046 ЦК України передбачено, що договір позики є укладеним, зокрема і з моменту передання грошей. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що узгоджується з вимогами положення ч. 1 ст. 1047 ЦК України. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. В постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки». Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України у справах № 6-1967цс15, № 6-487цс17, а також Верховний Суд у постанові від 21 березня 2018 року в справі № 761/11028/14-цта у справі № 211/3035/14-ц. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, 12.03.2021 позивач надав відповідачу попередню оплату за матеріали і роботу у розмірі 6600 доларів США, 29.04.2021 відповідачем отримано другу частину передоплати. Як зазначає представник відповідача у відзиві на позовну заяву, у квартирі за адресою: [ADDRESS] виконано демонтаж стін, перепланування кімнат, розводка електрики, монтування теплої підлоги, прокладення та встановлення сантехніки, що підтверджується фотографіями, наданими представником позивача. У вересні 2021 між сторонами почали виникати конфлікти щодо строку виконання ремонтних робіт, в результаті чого відповідач погодився написати розписку від 24.09.2021, в якій зазначено, що останній зобов`язується в строк до 30.11.2021 завершити ремонтні роботи за вищевказаною адресою. Через конфлікти між сторонами, робочі відносини у листопаді були розірвані. Позивач відмовився здійснювати подальше фінансування ремонтних робіт і вони були зупинені. Жодних претензій щодо продовженні ремонтних робіт, щодо якості ремонтних робіт або усунення виявлених недоліків позивачем відповідачу надіслано не було. Як вбачається з матеріалів справи, 18.01.2022 позивач звернувся до Шевченківського управління поліції ГУ НП у м. Києві, в результаті чого за його заявою 19.01.2022 були внесені відомості про те, що в період часу з березня по квітень 2021 за адресою: [ADDRESS] , невідома особа, під приводом виконання будівельних робіт, шахрайським шляхом заволодів грошовими коштами. ЖЕО № 3528 від 18.01.2022, тобто за ознаками вчинення злочину кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, що підтверджується копією витягу № 12022105100000257. Враховуючи викладене, суд зазначає, що між позивачем і відповідачем не існувало зобов`язань за договором позики. Натомість, з наданих позивачем документів вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] узгоджено суттєві умови (предмет, строк, ціна), відповідно укладено договір підряду. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ч.ч. 1, 2 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим кодексом. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач не довів суду ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, обрав невірний спосіб захисту у відповідності до ст. 16 ЦК України, тому враховуючи викладене позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за розпискою - задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). В порядку ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed