Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-09 00:00:00

Заявник в особі представника [PERSON] звернулась до суду із вказаною заявою, у якій просила суд видати обмежувальний припис строком на 6 (шість) місяців, яким: заборонити [PERSON] перебувати в місті їх спільного проживання за адресою: [ADDRESS] ; заборонити [PERSON] наближатись на 30 м до її місця проживання за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що з 01.11.1986 вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та проживає з останнім у квартирі [ADDRESS] . [PERSON] систематично вчиняє домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно заявника, у зв`язку з чим неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, відносно нього як кривдника неодноразово органами поліції виносилися термінові заборонні приписи. Проте, ані виклики поліції, ані притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, не вплинули на поведінку останнього. Його поведінка стає дедалі агресивнішою, внаслідок чого заявник постійно перебуває у стані стресу та страху за своє життя та здоров`я. Оскільки внаслідок дій [PERSON] заявнику була нанесена моральна та фізична шкода, остання була вимушена звернутись до психолога Спеціалізованої служби первинного соціально-психологічного консультування осіб, які постраждали від домашнього насильства або насильства за ознакою статі. Враховуючи тривалість та системність протиправної поведінки [PERSON] , а також той факт, що останній продовжує агресивні дії по відношенню до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, заявник переконана у продовженні та повторному вчиненні психологічного насильства відносно неї, а тому вважає неможливим спільне проживання з [PERSON] . З урахуванням наведеного заявник просить застосувати відносно [PERSON] обмежувальний припис, посилаючись на те, що останній має у власності інше житло, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 01.04.2024 відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. Заявник у судовому засіданні підтримала завлені вимоги. Зазначила, що вона перебуває у шлюбі з [PERSON] протягом 38 років, однак останні 10 років їх спільного життя стало нестерпним, чоловік зловживає алкоголем, забирає її речі, поводить себе агресивно, погрожував ножем, вона боїться за своє життя та життя доньки, яка також проживає з ними у квартирі. Заінтересована особа в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Вислухавши заявника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. З 01.11.1986 заявник перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується відповідною відміткою у паспорті заявника серії [NUMBER] , виданого 22.06.1999 Мінським РУ ГУ МВС України в м. Києві. [PERSON] та [PERSON] проживають у квартирі [ADDRESS] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 372110416 від 29.03.2024 частка вказаної квартири (1/12) належить [PERSON] . Працівниками Оболонського УП ГУНП в м. Києві відносно [PERSON] було винесено термінові заборонні приписи: серії АА № 260944 від 01.02.2023; серії АА № 296753 від 27.03.2023 та серії АА № 370406 від 12.11.2023, при цьому рівень ризиків, відповідно до «Порядку проведення ризиків вчинення домашнього насильства», затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України, Міністерства внутрішніх справ україни № 369/180 від 13.03.2019, оцінений як низький та середній. Постановою Оболонського районного суду міста Києва від 12.04.2023 [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Відповідно до вказаної постанови 01.02.2023 близько 23:00 год. [PERSON] за адресою свого проживання: [ADDRESS] , здійснив домашнє насильство відносно дружини [PERSON] , що виражалось в образах та погрозах, що спричинило шкоду психологічному здоров`ю. Постановою Оболонського районного суду міста Києва від 02.05.2023 [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП за те, що останній 27.03.2023 о 19 год. 30 хв. у [ADDRESS] , вчинив домашнє насильство відносно дружини [PERSON] , що виражалось у сімейній сварці та образах, чим спричинив шкоду психологічному здоров`ю. 09.01.2024 постановою Оболонського районного суду міста Києва [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, у зв`язку з тим, що 12.11.2023, близько 14 год 20 хв, [PERSON] , повторно протягом року, перебуваючи за місцем проживання, а саме за адресою: [ADDRESS] , вчинив домашнє насильство в сім`ї психологічного та фізичного характеру стосовно дружини, а саме, ображав та декілька разів вдарив, внаслідок чого [PERSON] могла бути завдана шкода психічному та фізичному здоров`ю. Крім того, 04.03.2024 постановою Оболонського районного суду міста Києва до [PERSON] знову застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, оскільки 21.01.2024, о 19:30 год. [PERSON] , знаходячись за адресою: [ADDRESS] , учинив домашнє насильство психологічного характеру відносно дружини [PERSON] , під час якого висловлювався образливими словами, висловлював погрози фізичного насильства. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З огляду на викладене та відповідно до положення ст. 82 ЦПК України, а також засад інституту доказування у цивільному судочинстві, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені вказаними постановами суду, які набрали законної сили, згідно з якими [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст. 173-2 КУпАП. З довідки Оболонського районного в місті Києві Центру соціальних служб № 25-35-05 від 26.02.2024 вбачається, що [PERSON] отримує послуги психолога на базі Спеціалізованої служби первинного соціально-психологічного консультування осіб, які постраждали від домашнього насильства або насильства за ознакою статі з 08.12.2023, що підтверджується листом Оболонського районного в місті Києві Центру соціальних служб № 25-10-226 від 26.02.2024. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] є постраждалою особою від дій свого чоловіка [PERSON] , що мають ознаки домашнього насильства. Статтею 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 ч. 1. ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: 1) подружжя; 2) колишнє подружжя; 3) наречені; 4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); 5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; 6) особи, які мають спільну дитину (дітей); 7) батьки (мати, батько) і дитина (діти); 8) дід (баба) та онук (онука); 9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка); 10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); 11) рідні брати і сестри; 12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); 13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; 15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч. 3 ст. 26 цього Закону, рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. При цьому, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Таким чином, зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису, суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Частиною 1 статті 270 ЦК України, визначено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі. Стаття 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Вона категорично забороняє без будь-яких винятків катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження та покарання без огляду на обставини чи поведінку потерпілого, що висвітлюється у рішенні ЄСПЛ «A.V. v. Ukraine», n. 68177, «Enea v. Italy» [GC], n. 55182, «Idalov v. Russia» [GC], 91183. Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Ireland v. the UK», наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Такий правовий висновок повністю узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 28.04.2020 у справі № 754/11171/19. Судом враховується, що у власності [PERSON] , відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 372110416 від 29.03.2024, окрім 1/12 частки квартири [ADDRESS] , перебуває квартира [ADDRESS] . Стаття 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує існування у внутрішньому праві засобів, які надають можливість скористатися правами і свободами, закріпленими в Конвенції, незалежно від того, як вони подані в національній правовій системі. Це положення вимагає, щоб відповідний внутрішній орган вивчив зміст скарги, яка базується на Конвенції, та забезпечив необхідне виправлення порушеного права. Рішення Європейського суду з прав людини «Chahal v. the UK», n. 145. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 6 ст. 82 ЦПК України установлено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Положеннями ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, оцінивши ризики вірогідності повторного вчинення [PERSON] домашнього насильства відносно дружини [PERSON] та настання тяжких наслідків його вчинення, враховуючи, що [PERSON] систематично вчиняє психологічне та фізичне насильство стосовно своєї дружини [PERSON] , що спричиняє шкоду психологічному здоров`ю заявника, а також той факт, що [PERSON] не бажає змінювати свою поведінку, суд приходить до висновку про необхідність частково задовольнити заяву та видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] строком на три місяці, яким заборонити [PERSON] перебувати в місті спільного проживання з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а також заборонити [PERSON] наближатись на 30 м до місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно із ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. За змістом положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Outcome: partial