Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-07 00:00:00

15 грудня 2023 року позивач ТОВ «Споживчий Центр» звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що між ТОВ «Споживчий Центр» та [PERSON] 18 січня 2023 року укладено кредитний договір № 18.01.2023-100000547, який складається з пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) від 18.01.2023 та заявки № 18.01.2023-100000547 від 18.01.2023. Відповідно до умов якого товариство зобов`язалось надати позичальнику кредит у розмірі 12000 грн., зі строком користування кредитом 42 дні з терміном повернення 28.02.2023 року, а також зі сплатою фіксованої незмінної процентної ставки у розмірі 1,2% за 1 день користування кредитом протягом первинного періоду та протягом періоду «Економ», та сплатою фіксованої незмінної процентної ставки «Стандарт» у розмірі 1,5% за 1 день користування кредитом протягом всього строку, на який надається кредит, окрім первинного періоду та періоду «Економ». Спосіб надання кредиту - електронний переказна реквізити вказані позичальником у заявці на видачу кредиту, яка є невід`ємною частиною кредитного договору. Договором також передбачена неустойка 120 грн. за кожен день прострочки та комісія 15% від суми кредиту що становить 1800 грн.. Позивач виконав свої зобов`язання за договором та надав відповідачу кредитні кошти. Однак, відповідач порушив умови договору щодо обов`язку повернути кредит та сплатити кошти за користування кредитом у встановлені договором строки та порядку, у зв`язку із чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 12376,90 грн., яка складається із: 8707,52 грн. - заборгованості за тілом кредиту, 3669,90 грн - заборгованості за процентами. Позивач просить суд стягнути із відповідача на користь ТОВ «Споживчий Центр» заборгованість за кредитним договором в суді 12376,90 грн. та судові витрати. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. від 27 грудня 2023 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. Відповідачу наданий строк для надання відзиву. У судовому засіданні сторони відсутні, про час і місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог Закону. Позивач ТОВ «Споживчий Центр» в позовній заяві просить справу розглядати без участі представника, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 1-6). Відповідач про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не подав, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Судова повістка, направлена судом по місцю реєстрації останнього, повернулася до суду з довідкою, в якій причинами повернення зазначено «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, в даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 ЦПК України. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши подані письмові докази, вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що відповідно до укладеного електронного договору № 18.01.2023-100000547 від 18.01.2023 між ТОВ «Споживчий центр» та [PERSON] , останній отримав кредит у сумі 12000 грн. строком на 42 дні зі сплатою фіксованої незмінної процентної ставки «Економ» у розмірі 1,2% за 1 день користування кредитом протягом первинного періоду та протягом періоду «Економ», та сплатою фіксованої незмінної процентної ставки «Стандарт» у розмірі 1,5% за 1 день користування кредитом протягом всього строку, на який надається кредит, окрім первинного періоду та періоду «Економ». З матеріалів справи також вбачається, що додаток до анкети позичальника, заявка на отримання кредиту, підтвердження укладення кредитного договору, паспорт споживчого кредиту підписані [PERSON] шляхом накладення одноразового ідентифікатора А567. Відповідно до Договору від 18.01.2023 та квитанції про перерахунок коштів кредитодавцем надано позичальнику кредит у розмірі 12000 грн. строком на 42 дні, а відповідачем 18 січня 2023 року отримано кредитні кошти у розмірі 12000 грн. Відповідачем також було підписано одноразовим ідентифікатором: С191 звернення про продовження строку, на який надається кредит за договором 18.01.2023-100000547 від 18.01.2023 на ще один черговий період до 28.03.2023. Згідно довідки-розрахунку заборгованість [PERSON] по кредитному договору № 18.01.2023-100000547 від 18.01.2023 складає 12376,90 грн., в тому числі: заборгованість по тілу кредиту в розмірі 8707,52 грн. та по процентах в розмірі 3669,38 грн.. Проценти нараховані за період з 18.01.2023 по 28.03.2023. Зазначена сума заборгованості відповідачем не спростована, як і не надано доказів належного виконання відповідачем договірних зобов`язань. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що згідно із ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст.ст. 527, 530 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Приписами частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Частиною 2 статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статтею 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Частиною 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Згідно з вимогами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Наявними в матеріалах справи доказами стверджується та обставина, що позивач повністю виконав умови кредитного договору, видавши відповідачу кредитні кошти у розмірі 12000 грн. відповідно до умов укладеного кредитного договору. Суд приймає наданий позивачем розрахунок періоду і сум заборгованості, що утворилась за кредитним договором. Суд враховує, що такий розрахунок не спростовано відповідачем, а так само не надано в розпорядження суду контррозрахунку. У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема, достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Жодних доказів, які б спростовували висновки суду про чинність договору, відповідач не надав, в тому числі не спростовано розміру нарахованої суми заборгованості, як і не доведено виконання грошових зобов`язань перед товариством належним чином. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що обґрунтування позовних вимог знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, та стороною позивача доведено неналежне виконання відповідачем умов договору, що призвело до наявності заборгованості, а відтак позовні вимоги про стягнення боргу в примусовому порядку є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 2147,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved