Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-14 00:00:00

Представниця заявниці звернулася до суду із зазначеною заявою та просить видати обмежувальний припис, яким визначити наступні заходи тимчасового обмеження прав [PERSON] строком на шість місяців, а саме: заборонити перебувати в місці проживання (перебування) [PERSON] ; заборонити наближатися на відстань менше 50 метрів до місця її проживання за адресою: [ADDRESS] . Вимоги за заявою вмотивовані тим, що протягом 2023-2024 років заявниця [PERSON] зазнавала систематичного домашнього насилля з боку її сина [PERSON] , який постійно принижує та ображає заявницю нецензурною лайкою, погрожує фізичною розправою. Неодноразово [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Крім того, 25.01.2024 та 25.03.2024 щодо [PERSON] застосовувався терміновий заборонний припис із забороною в будь-який спосіб контактувати з потерпілою [PERSON] . Також на даний час в провадженні Охтирського міськрайонного суду Сумської області перебувають кримінальні провадження за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, потерпілою по яким є [PERSON] . Однак вжиті заходи не сприяли вихованню [PERSON] та усуненню проявів його протиправної поведінки відносно [PERSON] . Представниця заявниці зазначає, що [PERSON] продовжує вчиняти домашнє насильство щодо [PERSON] , систематично вчиняючи психологічний тиск, висловлюючи погрози фізичною розправою, залякуючи та принижуючи заявницю. Агресивна поведінка [PERSON] зумовлена зловживанням ним психоактивними речовинами та алкогольними напоями, погіршена отриманими ним численними контузіями в результаті участі у бойових діях по захисту суверенітету та територіальної цілісності України, та погіршенням, у зв`язку з цим станом його здоров`я. При цьому [PERSON] має незадовільний стан здоров`я, у зв`язку з чим потребує сторонньої допомоги, підтримки та тривалого лікування, натомість внаслідок протиправних насильницьких дій її сина [PERSON] , завдається шкода фізичному та моральному здоров`ю [PERSON] , що погіршує стан її стан. [PERSON] та її чоловік [PERSON] є особами похилого віку, а тому не мають змоги чинити опір протиправній поведінці [PERSON] , який приживає з ними в одному будинку, що і стало підставою для звернення до суду із вказаною завою. У судовому засіданні [PERSON] та її представниця підтримали вимоги за заявою, просили їх задовольнити. [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступні обставини. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , повторно виданого 04.01.2011 Агенством реєстрації цивільних актів, Тбіліський архів, та свідоцтва про реєстрацію шлюбу серії [NUMBER] , виданого 09.02.2011 виконкомом Чернеччинської сільської ради Охтирського району Сумської області, [PERSON] , [INFO] , є сином заявниці [PERSON] (а.с. 6, 7) Як вбачається з довідки від 15.03.2024 № 15-13/731, за підписом начальника Відділу з питань державної реєстрації Охтирської міської ради, [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] зареєстровані в будинку [ADDRESS] , що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.12.2023, виданого державним нотаріусом Першої охтирської державної нотаріальної контори Богдан К.М., належить на праві власності [PERSON] (а.с. 8-10). Згідно п. 1 ч. 1 ст.\~350-2\~ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відповідно до ст.\~1\~Закону України\~«Про запобігання\~та протидію\~домашньому насильству» домашнім насильством є діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Відповідно до п.2 ч.1\~ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»\~до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Відповідно до ст.26\~вказаного закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Згідно з ч.3\~ст. 26 цього Закону\~рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п.9 ст. 1 згаданого Закону оцінка ризиків\~це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Відповідно до\~ст. 18 Сімейного Кодексу України\~кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу, а також визначено способи захисту сімейних прав та інтересів, зокрема способами захисту, встановленими законом є встановленні правовідношення, примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку, припинення правовідношення або його анулювання, припинення дій, які порушують сімейні права, відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором та зміна правовідношення. Відповідно до п.1 ч.2\~ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»\~обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема заборони перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою. Відповідно до ч.4\~ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»\~обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Про видачу обмежувального припису кривднику суддя у встановлений законом строк інформує уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) постраждалої особи для взяття кривдника на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад за місцем проживання (перебування) постраждалої особи. Судом встановлено, що заявниця [PERSON] неодноразово зверталася до органів Національної поліції України з приводу неправомірної поведінки щодо неї з боку [PERSON] . Так, згідно постанови Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23.06.2023 [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 680,00 грн., стягнуто судовий збір (а.с. 15-16). Постановою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 12.01.2024 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 173-2 КУпАП, та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 680,00 грн., стягнуто судовий збір (а.с. 17). 05.03.2024 постановою Охтирського міськрайонного суду Сумської області [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн., стягнуто судовий збір (а.с. 18). При цьому у зазначених постановах суду зафіксовано факт складення відносно [PERSON] протоколів про адміністративне правопорушення за ч.2 ст. 173-2 КУпАП щодо чинення ним повторно протягом року домашнього насильства відносно заявниці [PERSON] , а саме за місцем їх спільного проживання за адресою: [ADDRESS] , ображання її нецензурною лайкою, погрози фізичною розправою, внаслідок чого було завдано шкоди психологічному здоров`ю останньої. Положеннями ч. 6 ст.\~82\~ЦПК України встановлено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно термінового заборонного припису серії АА № 224188 від 25.01.2024 [PERSON] у зв`язку із вчиненням домашнього насилля щодо [PERSON] заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою строком на 10 діб (а.с. 19). Крім того, відповідно до термінового заборонного припису серії АА № 224230 від 26.03.2024 [PERSON] у зв`язку із вчиненням домашнього насилля щодо [PERSON] заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою строком на 7 діб. Згідно звітів про автоматичний розподіл судових справ між суддями Охтирського міськрайонного суду Сумської області у провадженні суд знаходяться кримінальні справи 583/1624/23 та № 583/954/24 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-! КК України, потерпілою яких визнана [PERSON] (а.с. 23-28) За приписами ч. 10 ст. 26 Закону України «Про запобігання домашньому насильству» у разі порушення кримінального провадження у зв`язку з вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються\~Кримінальним кодексом України\~та\~Кримінальним процесуальним кодексом України. Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами»\~домашнє насильство віднесене до кримінальних правопорушень проти життя і здоров`я особи.\~Кримінальний Кодекс України \~(в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі -\~КК України), зокрема, доповнено ст. 126 За приписами ст.126-1 КК України\~домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи, - карається громадськими роботами на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до п`яти років, або позбавленням волі на строк до двох років. Згідно вимог ст. 91-1 КК\~України\~суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства; 2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності; 3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин; 4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб; 5) направлення для проходження програми для кривдників або пробаційної програми. Відповідно до ч. 6 ст. 194 КПК України в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, крім обов`язків, передбачених частиною п`ятою цієї статті, суд може застосувати до особи, яка підозрюється у вчиненні такого кримінального правопорушення, один або декілька таких обмежувальних заходів: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства; 2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності; 3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку із роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин; 4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб; 5) направлення для проходження лікування від алкогольної, наркотичної або іншої залежності, від хвороб, що становлять небезпеку для оточуючих, направлення для проходження програми для кривдників. За приписами ч. 1, ч. 2 ст.\~17\~КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 23 КПК України\~в кримінальному процесі суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом. Тлумачення поняття «злочин, пов`язаний із домашнім насильством» надав Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі\~\~№ 453/225/19\~\~(провадження № 51-4000км19): «злочином, пов`язаним із домашнім насильством, слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого свідчать про наявність у діянні хоча б одного з елементів (ознак), перелічених у\~ст. 1 Закону № 2229-VIII, незалежно від того, чи вказано їх в інкримінованій\~статті (частині статті) КК\~як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину. Встановлена у п. 7 ч. 1\~ст. 284 КПК\~заборона закриття кримінального провадження поширюється на осіб, які вчинили злочин, пов`язаний із домашнім насильством, за умови, що слідчі органи пред`явили особі таке обвинувачення і вона мала можливість захищатися від нього». У справі № 404/5203/19 Верховний Суд у своїй постанові від 19.05.2020, підтримуючи висновки судів попердніх інстанцій, зазначив, що доводи заінтересованої особи відносно того, що він не набув статусу «кривдника», оскільки не притягувався до відповідальності за вчинення домашнього насильства, попри наявні факти звернень до правоохоронних органів з заявами про вчинення насильства у сім`ї, зареєстрованих у Єдиному реєстрі досудових розслідувань (далі - ЄРДР), не є обґрунтованими, оскільки сам по собі факт того, що особа не притягалась до юридичної відповідальності, не може бути підставою для відмови у встановленні тимчасових обмежень за наявності інших об`єктивних даних, якими підтверджуються доводи заявника. Згідно \~\~\~постанови\~\~\~\~ Верховного Суду у справі № 754/11171/19 від 28.04.2020 суд частково не погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які визнали, що існує високий рівень вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, у тому числі через існування декількох відкритих кримінальних проваджень щодо заінтересованої особи за заявами заявниці, але відмовились задовольняти вимогу про встановлення дистанції, на якій особа має триматися від місця перебування заявниці. Верховний Суд зазначив, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом про запобігання домашньому насильству, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Відповідно до преамбули Закону про запобігання домашньому насильству його мета саме у запобіганні та протидії домашньому насильству. При цьому важливою є і встановлена послідовність двох зазначених завдань. Обмежувальний припис визначений у цьому\~законі\~як один з інструментів досягнення відповідних завдань. Його реалізація передбачена як в межах\~ЦПК України\~(частина восьма\~статті 26 цього Закону), так і в межах\~КПК України\~(частина десята\~статті 26 цього Закону). Обмежувальний припис, передбачений\~КПК України\~є інструментом додаткового захисту постраждалого учасника кримінального провадження, завдання якого відповідно до\~статті 2 КПК України\~є значно ширшими, а кінцева мета - не тимчасовий захід перестороги, а вирішення питання відповідальності винної особи. Тобто в межах кримінального провадження обмежувальний припис визначений лише як супутній інструмент захисту права - кінцевим завданням судового процесу, в межах якого він може бути застосований, є покарання винної особи. Метою ж реалізації обмежувального припису в межах\~ЦПК України\~є саме реалізація тимчасової перестороги, тимчасового заходу захисту на підставі оцінки ризиків здійснення домашнього насильства або його повторення. Це відповідає висновку, зробленому Верховним Судом у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19. У зв`язку з цим застосування такого інструмента як обмежувальний припис у цивільному процесі не вирішує завдання кримінального процесу, пов`язаного із покаранням кривдника. Разом з тим, застосування обмежувального припису як відповідного інструмента в межах кримінального провадження здатне виконати роль, відведену йому Законом про запобігання домашньому насильству. Тому у разі застосування цього інструмента в межах кримінального провадження відсутня необхідність для його застосування в межах цивільного провадження. Водночас\~стаття 194 КПК України\~та\~стаття 91-1 КК України\~не виключають за своїм змістом застосування частини восьмої статті 26 Закону про запобігання домашньому насильству, тому застосування інституту обмежуючого припису не може бути обмежене межами кримінального провадження,\~КК України\~та\~КПК України. Тобто, постраждала особа може ініціювати застосування цього інструмента в одній з юрисдикцій на свій власний розсуд. Якщо обмежувальний припис не застосований в межах кримінального провадження, то він може бути застосований в межах\~ЦПК України\~як тимчасовий захід, який виконує захисну та запобіжну функцію. Доказування в обох випадках має відбуватись відповідно до вимог профільного процесуального кодексу. Отже, відповідний обмежуючий припис на підставі\~ЦПК України\~та на підставі\~КПК України\~може застосовуватись окремо та самостійно, однак паралельне їх застосування не можна вважати процесуально обґрунтованим (необхідно уникати збігу змістів застосованих обмежуючих приписів у двох юрисдикціях). Саме задля усунення паралельного застосування обмежувального припису Верховний Суд вказував у постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20 на необхідність досліджувати судами за наявності відкритого кримінального провадження з приводу злочину, пов`язаного із домашнім насильством, факт застосування\~статті 194 КПК України\~та\~статті 91 КК України\~при вирішенні питання застосування статті 26 Закону про запобігання домашньому насильству. Однак, враховуючи зазначене та в силу особливостей, передбачених частинами першою та другою\~статті 17 КПК України, кримінальний процес має певну відмінність у меті та предметі доказування у порівнянні з цивільним процесом, зокрема, в контексті застосування обмежувального припису. У випадку застосування обмежувального припису в межах цивільного процесу суд, виходячи з принципу розумності, має оцінити лише підстави для висновку про наявність домашнього насильства, ризику його продовження чи повторного вчинення. Метою та предметом доказування у кримінальній справі щодо злочину, пов`язаного із домашнім насильством, є доведення факту вчинення цього злочину та встановлення поза розумним сумнівом вини кривдника у ньому (складу злочину), оскільки основною метою охорона прав і свобод постраждалої особи від злочину та запобігання злочину через покарання кривдника, а не тимчасовий захист постраждалої особи від ймовірного повторення домашнього насильства. Тому обставини, встановлені в межах цивільного процесу, та сам факт застосування обмежуючого припису згідно із процедурою\~ЦПК України\~не можуть мати вирішального значення для відповідного кримінального провадження. Разом з тим, обставини, встановлені у межах кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного із домашнім насильством, які мають значення для вирішення питання про застосування обмежувального припису в межах цивільного процесу, якщо це питання не вирішене у межах відповідного кримінального процесу, можуть бути враховані цивільним судом відповідно до умов\~ЦПК України. Висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18, від 30 січня 2020 року у справі № 545/744/19, від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19, від 05 березня 2020 року у справі № 755/5273/19, від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц, від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19, від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20 про те, що лише сам факт звернення до компетентних органів з заявою про вчинення домашнього насильства та відкриття кримінального провадження з цього питання не означають доведеність вчинення домашнього насильства є обґрунтованим відповідно до умов доведення винуватості особи, передбачених\~КПК України. Однак помилковим є тлумачення цього висновку з тієї точки зору, що лише наявність повідомлення підозри у факті вчинення домашнього насильства як кримінального правопорушення, направлення до суду обвинувального акту або вирок кримінального суду є єдиними належними доказами вчинення домашнього насильства у вирішенні питання застосування обмежувального припису в межах\~ЦПК України. Сама по собі відсутність кримінального провадження щодо вчинення домашнього насильства не може автоматично свідчити про відсутність домашнього насильства, як і наявність кримінального провадження також не свідчить автоматично про вчинення домашнього насильства. Це все фактори, наявність чи відсутність яких має оцінюватись цивільним судом у комплексі для вирішення питання про видання обмежувального припису (що було зроблено у справі № 753/23624/18 відповідно до постанови від 27 листопада 2019 року). Саме це мав на увазі Верховний Суд у своїй постанові від 19 травня 2020 року у справі № 404/5203/19. У зазначених справах суди встановлювали конкретні обставини справ та досліджували конкретні докази, надаючи їм оцінку. Вказані результати досудового розслідування у кримінальному провадженні або безпосереднього розгляду кримінальної справи судом, чи їх відсутність розглядались як додатковий аргумент обґрунтування їх висновків щодо наявності чи відсутності підстав для застосування обмежуючого припису. З матеріалів\~справи судом встановлено обставини, які підтверджують повідомлення заінтересованій особі [PERSON] підозри у факті вчинення домашнього насильства як кримінального правопорушення щодо заявниці [PERSON] та направлення до суду відповідних обвинувальних актів. Разом з тим, суд наголошує, що вирок цій особі у відповідній кримінальній справі є додатковими критеріями оцінки, але не виключними. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.02.2023 по справі № 531/352/22, провадження № 61-7349 св 22. Отже є достатні підстави вважати, що в даному випадку наявні високі ризики вірогідності продовження чи повторного вчинення [PERSON] домашнього насильства по відношенню до [PERSON] , що може призвести до настання тяжких наслідків його вчинення. З матеріалів справи також вбачається, що ані заявниця, ані заінтересована особа не мають іншого житла, при цьому [PERSON] є власницею житлового будинку про [ADDRESS] , у якому вони спільно проживають. Та з пояснень самої [PERSON] вбачається, що у [PERSON] наявний житловий будинок у с. Воздвиженське Ямпільського району Сумської області, де він може проживати. Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. При цьому суд бере до уваги, що враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях», що неодноразово висвітлювалося у постановах Верховного Суду . За приписами\~ч.\~1 ст. 3 Конституції України\~людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Саме на захист людини, її життя і здоров`я, недоторканості та безпеки спрямоване обґрунтоване застосування обмежувального припису. В свою чергу, згідно із частиною четвертою\~статті 13 Конституції України\~держава взяла на себе зобов`язання забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності. Однак частина перша\~статті 63 Конституції України\~передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених\~Конституцією України. Відповідно, враховуючи що найвища соціальна цінність, закріплена у\~статті 3 Конституції України, переважає над конституційним правом особи, передбаченим частиною четвертою\~статті 13 Конституції України, що відповідає загальному інтересу суспільства, допускається обмеження останнього на користь першого в межах правил, встановлених законом. Тому висновок суду першої інстанції щодо можливості застосування обмежувального припису, за яким звернулась заявниця, не суперечить вимогам\~закону\~в цьому аспекті. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited\~v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове\~обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Отже, на підставі встановлених обставин справи та оцінки фактів небезпеки (ризиків) суд приходить до висновку, що існує обґрунтований ризик продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними. Зазначене підтверджується фактичними обставинами справи та доказами, у тому числі постановами суду про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та кримінальними справами порушеними стосовно нього за ст. 126-1 КК України щодо вчинення домашнього насильства по відношенню до [PERSON] , з чого вбачається відсутність позитивного впливу на його поведінку. Також заслуговують на увагу і твердження заявниці про зловживання [PERSON] наркотичними речовинами, що негативно характеризує його особу і є одним з факторів ризику вчинення ним повторних правопорушень по відношенню до заявниці, з якою вони проживають разом та щодо якої він постійно вчиняє сварки, висловлюється на адресу заявниці нецензурною лайкою, принижуючи її честь і гідність, створює нестерпні умови для її проживання у будинку, при цьому у нього відсутнє критичне ставлення до власної поведінки, так як він не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії стосовно заявниці, не бажає змінювати свою поведінку, а тому пріоритет має бути надано безпеці постраждалої особи, а не праву власності кривдника. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17.02.2021 у справі № 766/13927/20-ц. Таким чином суд дійшов висновку, що видача обмежувального припису повинна забезпечити дієвий, ефективний та невідкладний захист заявниці і осіб, які проживають разом з нею, від домашнього насильства, буде сприяти недопущенню повторних випадків такого насильства, а інтереси жертв домашнього насильства у цій конкретній ситуації переважають над інтересами кривдника. За таких обставин суд, враховуючи принцип пропорційності, відповідність вимог заявниці щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника частині другій статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», вважає, що вимоги [PERSON] про видачу обмежувального припису у вигляді зазначених нею заходів тимчасового обмеження прав [PERSON] підлягають задоволенню. При цьому суд дійшов висновку про відсутність підстав для визначення максимального строку дії заходів тимчасового обмеження прав, а вважає достатнім та обґрунтованим строк дії таких заходів у три місяці Згідно ч.4\~ст. 350-6 ЦПК України\~рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання. Відповідно до ч.2\~ст. 350-8 ЦПК України\~про видачу обмежувального припису суд не пізніше наступного дня з дня ухваленого рішення повідомляє уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) заявника для взяття особи, стосовно якої видано обмежувальний припис, на профілактичний облік, а також районні державні адміністрації та виконавчих органах сільських, селищних, міських, районний у містах рад за місцем проживання(перебування) заявника. В силу ч.3\~ст.\~350-5\~ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, слід віднести на рахунок держави.

Outcome: partial