Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, та свої вимоги мотивує тим, що\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 11 листопада 2013 року у кримінальному провадженні №12013150150001790 від\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 07.11.2013 року слідим Червоноградського МВ ГУМВС України у Львівській області було оголошено підозру [PERSON] у тому, що 06.11.2013 року, приблизно о 18 годині, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в приміщенні кафе «Смак», що розташоване по [ADDRESS] , діючи повторно, переслідуючи злочинний намір на вчинення крадіжки чужого майна та власного збагачення за рахунок злочинної діяльності, вирішив заволодіти майном [PERSON] . Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне заволодіння чужим майном, [PERSON] , скориставшись відсутністю стороннього нагляду, обшукуючи кишені куртки, таємно викрав з кишені куртки [PERSON] мобільний телефон марки «Нокія 2600» ІМЕІ: [NUMBER] вартістю 400 гривень, який був оснащений батареєю живлення, сім картою мобільного оператора «Київ-Стар» вартістю 25 гривень на рахунку якої були грошові кошти в сумі 15 гривень і пачку сигарет торгової марки «Бонд» вартістю 10 гривень та заволодів ними, після чого з викраденим майном намагався з місця вчинення злочину втекти, однак його дії були викриті [PERSON] . Усвідомлюючи, що його злочинні дії викриті і носять відкритий характер, утримуючи при собі викрадене майно [PERSON] , доводячи свій злочинний задум до кінця, намагався з місця скоєння злочину втекти, однак був затриманий [PERSON] та [PERSON] , тому [PERSON] не зумів довести свої злочинні дії до кінця з причин, що не залежали від його волі, незважаючи на те,\~ що вчинив всі необхідні дії для завершення злочину до кінця.\~ 11.11.2013 слідчим суддею Червоноградського міського суду Львівської області Сумець С В. обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту. 14.11.2013 процесуальним прокурором Червоноградської місцевої прокуратури\~ висуното звинувачення [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України. Обвинувальний акт від 14.11.2013 року складений слідчим Червоноградського МВ ГУМВС України у Львівській області та затверджений процесуальним прокурором Червоноградської місцевої прокуратури\~ скеровано до суду. Також зазначає, що 21 листопада 2013 року [PERSON] у кримінальному провадженні №12013150150001870 від 15.11.2013 року слідчим Червоноградського МВ ГУМВС України у Львівській області було оголошено підозру у носінні зберіганні, придбанні вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу, тобто у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України, а саме в тому, що він [INFO] , займаючись збором вугілля на териконі шахти «Червоноградська»\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ м. Червоноград Львівської області, знайшов три предмети, схожих на електродетонатори. Усвідомлюючи, що дані предмети являються вибуховими пристроями, [PERSON] переніс їх до власного помешкання, а саме в квартиру по [ADDRESS] , де став їх незаконно зберігати, не маючи на це передбаченого законом дозволу. 14.11.2013 року близько 14 години в процесі проведення особистого огляду та огляду речей [PERSON] працівники міліції виявили та вилучили три предмети циліндричної форми в металевій основі із одножильними електропровідниками, які згідно висновку вибухотехнічноі експертизи №2/66Е від 18.11.2013 року являють собою три засоби ініціювання зарядів вибухових речовин-електродетонатори народногосподарського призначення типу ЕД-КЗ, які відносяться до вибухових пристроїв, які придатні до вибуху. 21.11.2013 року ухвалою слідчого судді Червоноградського міського суду Львівської області [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. 25.11.2013 року процесуальним прокурором Червоноградської місцевої прокуратури було затверджено обвинувальний акт, у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст.263 КК України та скеровано до суду. В подальшому вищезазначені обвинувальні акти по кримінальних провадженнях №12013150150001790 від 07.11.2013 року, №12013150150001870 від 15.11.2013 року ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 18.03.2014 року об`єднані в судовому засіданні між собою та із іншими кримінальними провадженнями відносно\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ [PERSON] та інших обвинувачених [PERSON] та [PERSON] . Вироком Сокальського районного суду Львівської області від 31.08.2015 року\~\~\~\~\~\~\~\~ [PERSON] був виправданий у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст 263 КК України та ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 186 КК України; за інші кримінальні правопорушення передбачені ч 2 ст. 185. ч 2 ст. 190, ч. 1 ст. 357. ст. 395 КК України [PERSON] був засуджений загалом до 2 років 9 місяців позбавлення волі. Вирок набрав законної сили 31.09.2015 року. Відтак позивач стверджує, що фактично перебував під слідством та судом по кримінальному провадженні №12013150150001790 із 11.11.2013 року по 31.09.2015 року\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ (1 рік 10 місяців 20 днів), по кримінальному провадженні №12013150150001870 із 21.11.2013 року по 31.09.2015 року (1 рік 10 місяців 10 днів). А загалом піддавався незаконному, безпідставному переслідуванню 3 роки 9 місяців, тобто 45 місяців. Відтак, позивач просить суд стягнути на його користь\~ 500 000 грн відшкодування моральної шкоди. Крім того, позивач зазначає, що таке звинувачення у вчиненні тяжких злочинів вплинуло і на кінцеве рішення суду, адже згідно вироку Сокальського районного суду Львівської області\~ від 31.08.2015 року, [PERSON] засуджений за інші нетяжкі злочини, а саме ч.2 ст.185, ч.2 ст. 190 (середньої тяжкості) та легкі злочини за ч.1 ст. 357, ст. 395 КК України, де суд міг обмежитись покаранням, не пов`язаним із позбавленням волі. За період перебування під судом та слідством, кардинально змінився усталений спосіб\~ життя позивача, він не міг бачитись із дружиною та дитиною, батьками, рідними, друзями. Піддавався тиску та образам зі сторони працівників правоохоронних органів в силу звинувачення. Внаслідок незаконного звинувачення люди почали з нього насміхатися, принизливо ставитись, уникати. У нього виникли проблеми у сім`ї, що призвело до розірвання відносин із дружиною. У відзиві на позовну заяву представник відповідача Державної казначейської служби України заперечив вимоги позивача та вказав на їх необгрунтованість. Зокрема вказав, що Казначейство не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними щодо справи. Окремо звертає увагу на безпідставність вимог позивача щодо стягнення коштів із Державної казначейської служби України. У відзиві на позовну заяву представник відповідача Львівської обласної прокуратури не визнав позовних вимог, зокрема з покликанням на роз`яснення, що викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, та зазначив, що під час вирішення спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягають такі обставини: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Таким чином, зазначає, що позивач повинен обгрунтувати та надати належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заявник оцінює заподіяну йому моральну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Також представник відповідача зазначає, що відповідно до п. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Однак, ч. 4 ст. 1176 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка у\~ процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправнх робіт, не має права на відшкодування шкоди. Згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні №12013150150001790 від 07.11.2013 [PERSON] обвинувачувався у замаху на відкрите викрадення майна (грабіж), вчинений повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України. Під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження по вказаному факту [PERSON] \~ давав визнавальні покази. Крім цього, згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні №12013150150001870 від 15.11.2013 [PERSON] обвинувачувався у носінні\~ зберіганні, придбанні вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу, тобто у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України. Під час досудового розслідування вказаного кримінальнеого провадження [PERSON] по вказаному факту також давав визнавальні покази. Вироком Сокальського районного суду Львівської області від 31.08.2015 [PERSON] виправданий у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України. Поряд з цим, тим же вироком Сокальського районного суду Львівської області від 31.08.2015 [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 , ч. 2 ст. 190 , ч. 1 ст. 357, ст. 395 КК України та з врахуванням положень ст. 70 КК України призначено остаточне покарання\~ у виді позбавлення волі строком 2 роки 9 місяців у кримінально-виконавчій установі. Відповідно до пунктів 3, 4 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації. Якщо вироком суду позивача визнано невинуватим у вчиненні частини пред`явлених злочинів, вказане не свідчить про незаконність притягнення особи до кримінальної відповідальності та не тягне за собою права на відшкодування шкоди в порядку ст. 1176 ЦК України та Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». Представник позивача адвокат Огорілко Ю.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити та стягнути з Державної казначейської служби, за рахунок коштів державного бюджету України, на користь [PERSON] 500 000 грн. В обґрунтування вимог зіслалися на доводи викладені у позовній заяві.\~ Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не прибув та не повідомив суд про причину неявки. Представник відповідача Львівської обласної прокуратури Проць О.Б. в судовому засіданні позовних вимог не визнала, підтримала заперечення, що викладені у відзиві на позовну заяву. Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши докази в справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні №12013150150001790 від 07.11.2013 [PERSON] обвинувачувався у замаху на відкрите викрадення майна (грабіж), вчиненого повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України за наступних обставин: 06.11.2013, приблизно о 18 годині,\~ перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в приміщенні кафе «Смак», що розташоване по [ADDRESS] , діючи повторно, переслідуючи злочинний намір на вчинення крадіжки чужого майна та власного збагачення за рахунок злочинної діяльності, вирішив заволодіти майном [PERSON] . Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне заволодіння чужим майном, [PERSON] , скориставшись відсутністю стороннього нагляду, обшукуючи кишені куртки, таємно викрав з кишені куртки [PERSON] мобільний телефон марки «Нокія 2600» ІМЕІ: [NUMBER] вартістю 400 гривень, який був оснащений батареєю живлення, сім-картою мобільного оператора «Київ-Стар» вартістю 25 гривень, на рахунку якої були грошові кошти в сумі 15 гривень і пачку сигарет торгової марки «Бонд» вартістю 10 гривень та заволодів ними, після чого з викраденим майном намагався з місця вчинення злочину втекти, однак його дії були викриті [PERSON] . Усвідомлюючи, що його злочинні дії викриті і носять відкритий характер, утримуючи при собі викрадене майно [PERSON] , доводячи свій злочинний задум до кінця, намагався з місця скоєння злочину втекти, однак був затриманий [PERSON] та [PERSON] , тому [PERSON] не зумів довести свої злочинні дії до кінця з причин, що не залежали від його волі, незважаючи на те, що вчинив всі необхідні дії для завершення злочину до кінця. Під час досудового розслідування [PERSON] по даному епізоду давав визнавальні покази. Разом з тим, в ході судового розгляду [PERSON] вину в інкримінованому йому злочині заперечив та покази змінив. Під час судового розгляду, суд дійшов висновку, що [PERSON] слід виправдати за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України по епізоду замаху на відкрите викрадення чужого майна у потерпілого [PERSON] . Крім цього, згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні №12013150150001870 від 15.11.2013 [PERSON] обвинувачувався у носінні\~ зберіганні, придбанні вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу, тобто у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, а саме в тому, що він [INFO] , займаючись збором вугілля на териконі шахти «Червоноградська» м. Червоноград Львівської області, знайшов три предмети, схожих на електродетонатори. Усвідомлюючи, що дані предмети являються вибуховими пристроями, переніс їх до власного помешкання, а саме в квартиру по [ADDRESS] , де став їх незаконно зберігати, не маючи на це передбаченого законом дозволу. Під час досудового розслідування [PERSON] по даному епізоду також давав визнавальні покази, які в судовому засіданні змінив та показав, що взяв на себе вину у злочині, якого не\~ вчиняв. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] також необхідно виправдати за ч. 1 ст. 263 КК України у зв`язку із недоведеністю його вини у вчиненні даного злочину. Поряд з цим, тим же вироком Сокальського районного суду Львівської області від 31.08.2015 [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 , ч. 2 ст. 190 , ч. 1 ст. 357, ст. 395 КК України та з врахуванням положень ст. 70 КК України призначено остаточне покарання\~ у виді позбавлення волі строком 2 роки 9 місяців у кримінально-виконавчій установі. Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Згідно положень ч.1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Частиною 4 ст. 1176 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка у\~ процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94-ВР від 01.12.1994 (далі Закон №266/94-ВР від 01.12.1994). Статтею 4 Закону №266/94-ВР від 01.12.1994 моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок та бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягають такі обставини: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. У п. 9 вищезазначеної постанови передбачено, що суд визначає розмір моральної шкоди в залежності від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат. Зокрема, враховуються стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Статтею 1 Закону України № 266/94-ВР від 01.12.1994 «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~ (далі Закон №226/94-ВР) передбачено, що підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду. Відповідно до пунктів 3, 4 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації. Отже, право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР виникає в особи у випадку повної реабілітації. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), постанові Верховного Суду від 15.12.2021 у справі №451/1215/18 (провадження №61-3666св21). Як встановлено в ході розгляду даної цивільної справи вироком Сокальського районного суду Львівської області від 31.08.2015 [PERSON] виправданий у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України. Поряд з цим, тим же вироком Сокальського районного суду Львівської області від 31.08.2015 [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 , ч. 2 ст. 190 , ч. 1 ст. 357, ст. 395 КК України та з врахуванням положень ст. 70 КК України призначено остаточне покарання\~ у виді позбавлення волі строком 2 роки 9 місяців у кримінально-виконавчій установі. Враховуючи наведене, у позивача не виникло права на відшкодування шкоди у зв`язку з відсутністю фактів незаконного засудження або тримання під вартою за всіма інкримінованими йому злочинами. Таким чином необґрунтованими є доводи позивача\~ про те, що вироком суду його було визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263 КК України та ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України,\~ а тому в нього виникло право на відшкодування шкоди, оскільки факт непідтвердження в суді однієї із кваліфікуючих ознак злочину чи певного епізоду злочинної діяльності не свідчить про незаконність притягнення особи до кримінальної відповідальності та не тягне за собою права на відшкодування шкоди в порядку статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР, оскільки, будучи фактично притягнутим до кримінальної відповідальності за іншими інкримінованими йому злочинами, позивач не був повністю реабілітований. Таким чином, часткове виправдання особи, з одночасним визнанням її винною за іншими інкримінованими кримінальними правопорушеннями, не свідчить про незаконність дій органів досудового слідства в цілому. Відповідно до пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. З урахуванням положень ст.15, 16 ЦК України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. За наведених обставин, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed