Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-07 00:00:00

в березні 2023 року позивачка звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із вказаною позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на свою користь пеню за договором купівлі продажу майнових прав № 43/2/ШК від 11.02.2015 в загальному розмірі 518724,36,76 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.02.2015 між позивачкою та відповідачем укладено договір купівлі продажу-майнових прав № 43/2/ШК відповідно до умов якого, а саме згідно п. 2.1 ст. 2 Договору Продавець продає, а Покупець купує Майнові права на Об`єкт нерухомості у порядку та умовах, передбачених цим Договором, та у відповідності до норм Цивільного кодексу України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж. В силу вимог п. 2.2 ст. 2 Договору, Сторони домовились, що Об`єктом нерухомості, Майнові права на який передається за даним Договором, є об`єкт нерухомості, розташований в Об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: [ADDRESS] , загальною площею 44,6 м2. Згідно з п. 2.4 ст. 2 Договору запланований термін будівництва та введення в експлуатацію Об`єкта капітального будівництва - 2 квартал 2016 року. На виконання умов Договору визначених у п. 4.3.1 ст. 4 позивач зазначає, що він оплатив на рахунок Відповідача 100% вартості майнових прав на Об`єкт нерухомості за будівельною адресою: [ADDRESS] , загальною площею 44,6 м2 в сумі 423 967 грн 60 коп., в тому числі ПДВ 20% - 70 661 грн 27 коп., що підтверджується доданою до Позовної заяви Довідкою про 100% фінансування від 14лютого 2015 року. Також, відповідно до п. 6.9 Договору, у разі невведення в експлуатацію секції в запланований термін зазначений в п. 2.4 цього Договору Продавець перераховує на рахунок Покупця щомісячно 5% неустойки від фактично сплаченої суми Покупцем на користь Продавця на протязі 60 днів від запланованої дати введення в експлуатації, якщо строк порушено більш ніж на 30 днів. З боку позивача, як вказано в позові, всі умови Договору були виконані, натомість, відповідач умови договору не виконав в частині дотримання строків завершення будівництва, який сплив у другому кварталі 2016 року. З урахуванням вказаного і на підставі п. 6.9 Договору, позивачка просила стягнути з відповідача неустойку за прострочення виконання зобов`язань, яка з 01.07.2016 по 13.03.2023 становить 518 724,36 грн. (5% від вартості послуг за Договором із розрахунку 2447 днів прострочення). Окрім того, позовна заява містить посилання на вимоги ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», однак в позовних вимогах позивачка не просить стягнути із відповідача пеню у визначеному в Законі розмірі - 3% вартості роботи. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.03.2023 відкрито провадження у справі та справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 09.05.2023 до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому його представник просила відмовити в задоволені позову з тих підстав, що відповідачем умови договору порушені не були, договір не містить остаточного терміну завершення будівництва, а лише запланований (попередній, орієнтовний) і до виниклих правовідносин не може бути застосовано положення ЗУ «Про захист прав споживачів». Крім цього, припустивши, що позивач має право на нарахування неустойки, вважає, що її розмір нарахований позивачем невірно, оскільки має нараховуватись пеня виключно за 60 днів, починаючи з 29 серпня 2016 року, тобто після прострочення в 30 днів, оскільки початок його обліку настав з 30 червня 2016 року, що, в даному випадку складає 42396,76 грн. Однак, відповідач зазначає, що пройшов строк позовної давності, оскільки такий строк обмежений відповідно о п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України, таким чином, позивач пропустив вказаний строк без поважних причин, не вказав про переривання спеціального строку позовною давності, що, в свою чергу, є підставою для відмови в задоволенні позову. 19.07.2023 надійшла заява відповідача про застосування строків позовної давності 04.08.2023 до суду надійшла відповідь на відзив в якому представник позивачки наводить свої обґрунтування, що до вказаних правовідносин застосовується Закон України «Про захист прав споживачів». 09.10.2023 надійшли заперечення на відповідь на відзив в яких сторона відповідача фактично підтверджує свої заперечення, викладені у відзиві на позов. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовну заяву із викладених в ній підстав та просив її задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, про день, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, направила до суду заяву про розгляд справи у свою відсутність та відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Так, перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 11 лютого 2015 року між [PERSON] , яка після укладення шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.70, надалі- позивач) та Товариством з Обмеженою Відповідальністю «ВКФ Фарби України» (надалі - відповідач) укладено Договір купівлі продажу майнових прав № 43/2/ШК ІД лютого 2015 року (надалі - Договір, а.с. 6-12). Відповідно до п. 2.1 ст. 2 Договору, продавець продає, а покупець купує Майнові права на Об`єкт нерухомості у порядку та умовах, передбачених цим Договором, та у відповідності до норм Цивільного кодексу України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж. Положеннями вимог п. 2.2 ст. 2 Договору врегульовано, що сторони домовились, що Об`єктом нерухомості, Майнові права на який передається за даним Договором, є об`єкт нерухомості, розташований в Об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: [ADDRESS] , загальною площею 44,6 м2. Згідно з п. 2.4 ст. 2 Договору запланований термін будівництва та введення в експлуатацію Об`єкта капітального будівництва - 2 квартал 2016 року. У відповідності до п. 4.2 ст. 4 Договору, орієнтовна загальна вартість майнових прав на Об`єкт нерухомості в день укладення цього Договору складає 423967грн 60 коп., в тому числі ПДВ 20% - 70 661 грн 27 коп. Також, відповідно до матеріалів, долучених до позову стороною позивача, на виконання умов Договору визначених у п. 4.3.1 ст. 4, позивач оплатив на рахунок відповідача 100% вартості майнових прав на Об`єкт нерухомості за будівельною адресою: [ADDRESS] , загальною площею 44,6 м2 в сумі 423 967 грн 60 коп., в тому числі ПДВ 20% - 70 661 грн 27 коп., що підтверджується доданою до позовної заяви Довідкою про 100% фінансування від 14 лютого 2015 року (а.с.13). Таким чином, судом встановлено, що позивачка визначені Договором зобов`язання перед відповідачем виконала в повному обсязі. Стороною відповідача доказів зворотньому надано не було. Разом із тим, суд вважає за необхідне зазначити, що посилання позивача на ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» є безпідставними, оскільки не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Так, Верховний Суд у постанові від 17.05.2023 справа №591/19/20 зробив висновок, що положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» про стягнення пені не поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами на підставі договору інвестування у будівництві житла (купівлі-продажу майнових прав), оскільки укладений між сторонами договір про інвестування у будівництво житла не передбачає розмір процентів на суму вкладу або дохід в іншій формі. А позивачем неустойка обчислена від вартості об`єкта інвестування. При цьому у відповідача не існувало грошового зобов`язання, а лише зобов`язання зарезервувати квартиру й передати її після введення будинку в експлуатацію. Відтак, з урахуванням вказаного правового висновку Верховного Суду щодо застосування норм права в подібних правовідносинах, який відповідно ч.4 ст. 263 ЦПК України враховується судом, суд приходить до висновку про безпідставність посилань ініціатора позову щодо можливості застосування до спірних правовідносин штрафних санкцій, регламентованих ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів». Договір є обов`язковим для виконання сторонами, відповідно до ст. 629 ЦК України. За приписами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За умовами ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до п. 7.1. Договору, у випадках невиконання або неналежного виконання зобов`язань за даним Договором, винна Сторона відшкодовує потерпілій Стороні всі збитки, спричинені такими її винними діями (бездіяльністю) згідно чинного законодавства. В свою чергу, вимогами ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. За умовами ч. 2 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. При цьому ст. 550 ЦК України передбачено, що право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Відповідно до п. 2.4 Договору заплановий термін будівництва та введення в експлуатацію Об`єкта капітального будівництва - 2 кварталу 2016 року. Відповідно до п. 5.2.5. Договору відповідач зобов`язався забезпечувати будівництво Об`єкта капітального будівництва та введення його в експлуатацію в терміни зазначені в п. 2.4 Договору. Як зазначає позивач в позові, відповідач свої зобов`язання за договором не виконав у строк, передбачений в договорі, будівництво об`єкту не завершив. Доказів виконання умов Договору стороною відповідача надано не було. Проте, відповідач зазначає, що термін зазначений в п. 2.4 Договору є запланований, а тому до обов`язку відповідача не належить будівництво об`єкту саме в цей конкретний термін. Згідно зі ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Стаття 252 ЦК України дає визначення строку та терміну, а саме: строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Доводи відзиву частині, що сторони при укладенні договору погодили лише орієнтовний термін будівництва, що не може тлумачитись як кінцевий та остаточний, а відтак відсутні підстави вважати, що права позивача порушені відповідачем, судом оцінюються критично з огляду на наступне. Пунктом 5.2.5 Договору встановлений обов`язок продавця ТОВ «ВКФ Фарби України» забезпечувати будівництво об`єкту капітального будівництва та введення його в експлуатацію в терміни, зазначені в п.2.4 даного договору. Відповідно до п.2.4 договору запланований термін будівництва та введення в експлуатацію об`єкта капітального будівництва - 4 квартал 2016 року. Відповідно до ч.2 ст.252 ЦК України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Отже, у даному випадку сторони визначили термін будівництва та введення в експлуатацію, що охоплює конкретно визначений термін, а саме 2 квартал 2016 року, тобто квітень, травень, червень 2016 року. Водночас, в договорі відсутні умови, що вказаний в цьому договорі плановий термін прийняття будинку в експлуатацію може змінюватися. Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 виснував, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. У постанові Верховного Суду від 19.03.2021 у справі № 904/2073/19, визначено, що на кожну із сторін, яка підписує договір, покладається обов`язок узгодження всіх спірних питань, які виникають під час укладення договору, до моменту його підписання, та самостійного аналізу можливих негативних наслідків при підписанні такого договору, а також кожна сторона не позбавлена права відмовитись від підписання договору, якщо його умови чи частина суперечить інтересам сторони або нормам чинного законодавства. Відповідно до п. 6.9 Договору у разі невведення експлуатацію секції в запланований термін зазначений в п. 2.4 цього Договору, Продавець перераховує на рахунок Покупця щомісячно 5% неустойки від фактично сплаченої суми Покупцем на користь Продавця на протязі 60 днів від запланованої дати введення в експлуатації, якщо строк порушено більш ніж на 30 календарних днів. Доказів введення в експлуатацію секції вказаного будинку в запланований термін зазначений в п. 2.4 цього Договору, - матеріали справи не містять. Аналізуючи зазначений пункт договору, суд дійшов висновку, що відповідальність відповідача за невиконання умов Договору передбачена положеннями вищевказаного п.6.9. Договору. В постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 369/6303/19 (провадження № 61-6531св20) зазначено, що встановивши, що термін прийняття об`єкта будівництва до експлуатації в договорі купівлі-продажу майнових прав на квартири конкретною датою не визначено, а вказана орієнтовна дата, а також те, що прийняття до експлуатації закінчених будівництвом об`єктів не належить до цивільно-правових відносин, склад цивільно-правового порушення зі сторони відповідача відсутній. Це виключає можливість застосувати до відповідача цивільно-правову відповідальність у вигляді стягнення неустойки (пені). Отже, термін прийняття об`єкта будівництва до експлуатації в договорі купівлі-продажу майнових прав на квартиру у даній справі конкретною датою не визначено, а вказана планова дата, що виключає можливість застосувати до відповідача цивільно-правову відповідальність у вигляді стягнення неустойки (штрафу). Крім цього, у постанові Верховного Суду від 19 березня 2021 року у справі № 904/2073/19, згідно з якою на кожну із сторін, яка підписує договір, покладається обов`язок узгодження всіх спірних питань, які виникають під час укладення договору, до моменту його підписання, та самостійного аналізу можливих негативних наслідків при підписанні такого договору, а також кожна сторона не позбавлена права відмовитись від підписання договору, якщо його умови чи частина суперечить інтересам сторони або нормам чинного законодавства. Однак, в даному випадку суд звертає увагу, що умовами підписаного сторонами Договору передбачено, як вже зазначалось, що у разі невведення в експлуатацію секції в заплановий термін, зазначений у п. 2.4 цього договору, продавець перераховує на користь покупця щомісячно 5 % неустойки від фактично сплаченої суми покупцем на користь продавця на протязі 60 днів від запланованої дати введення в експлуатації, якщо строк порушено більш ніж на 30 календарних днів. За змістом статей 525, 526, 530, 614, 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов`язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Установивши, що позивачка виконала умови Договору, сплатив обумовлену у ньому суму своєчасно і в повному обсязі, а відповідач допустив істотне порушення умов договору і не забезпечив отримання позивачем завершеної будівництвом квартири, чим позбавив його права розраховувати на закінчення будівництва і отримання житла за внесенні кошти, суд прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми неустойки відповідно до п. 6.9. Договору. Відтак, оскільки відповідальність ТОВ «ВКФ Фарби Україна» встановлена шляхом виплати на користь позивача [PERSON] щомісячно 5 % неустойки від фактично сплаченої суми (423967,60 грн.), однак відповідач на протязі 60 днів від запланованої дати введення в експлуатації - 2 квартал 2016 року, тобто протягом 01 квітня 2016 року - 01 липня 2016 року, обумовлену умовами відповідальності за цим Договором не сплатив суму неустойки, тому наявні правові підстави для її стягнення і такий строк не обмежується 60 днями від запланованої дати введення в експлуатацію, оскільки відповідач, порушивши умови Договору, не сплатив протягом 60 днів вказану неустойку. Відповідач у своїй заяві про застосування строку позовної давності посилався на те, що кінцевий строк введення будинку в експлуатацію - 2 квартал 2016 року і суд повинен відмовити в задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Однак, в даному випадку суд критично оцінює такі доводи відповідача, оскільки пунктом 8.1. договору, укладеного між сторонами, визначено, що Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами або їх уповноваженими представниками і діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за Договором. Тому, з урахуванням пункту 8.1, укладеного між сторонами Договору, в якому сторони погодили, що договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до моменту повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором, якщо він не буде припинений раніше й відповідності до положень цього Договору та чинного законодавства України, та виходячи з того, що відповідач умов договору та своїх зобов`язань не виконав, оскільки у визначений в договорі термін не здав будинок в експлуатацію, то строк виконання зобов`язання не закінчився, а отже доводи відповідача, що позивачка пропустила строк позовної давності є безпідставними. Згідно зі статтею 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Статтею 258 ЦК України встановлено спеціальну позовну давність в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Тому стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності, про застосування якої просить боржник. Таким чином, з врахуванням річного строку позовної давності, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня за період з 22.03.2022 по 22.03.2023 (дата звернення до суду) із розрахунку в розмірі 5 % (в місяць 21198,38 грн.) від вартості майнових прав (423967,60 грн.) на об`єкт нерухомості в день укладання Договору, що в загальній сумі складає: 21198,38 грн. х 12 місяців = 254380,56 грн., а тому позов підлягає задоволенню виключно в цій частині. Відповідно до ст.ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору, при цьому інші доводи сторін, викладені в їх заявах по суті, не впливають на вищевказані висновки суду. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, з огляду на предмет та підстави позову, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку задоволення позову в частині позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» на користь [PERSON] неустойку відповідно до Договору №43/2/ШК від 11.02.2015 у розмірі 254380,56 грн. В іншій частині позову - відмовити. Щодо розподілу судових витрат, то суд керується ст.ст.133, 141 ЦПК України, відповідно до положень яких, та враховуючи відсутність підстав для звільнення позивача від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», а також зважаючи на те, що судом задоволено 49,04 % від суми заявлених позовних вимог, тому з позивачки [PERSON] на користь держави підлягає стягненню пропорційно до задоволених вимог несплачений нею при зверненні до суду із позовом судовий збір в розмірі 2643,42 грн., а з відповідача «ВКФ Фарби України» на користь держави - судовий збір в розмірі 2543,82 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial