Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-07 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 1. Виклад позиції позивача. 18.12.2023 ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція\~з повернення боргів» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами на загальну суму 57 772 грн 00 коп. Дана позовна заява мотивована тим, що 19.02.2021 між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено кредитний договір № 479414553. 28.11.2018 між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТзОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01 відповідно до умов якого ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передає ТзОВ «Таліон Плюс» за плату належні йому права вимоги, а ТзОВ «Таліон Плюс» приймає належні ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників. 31.12.2020 додатковою угодою № 26 вказаний вище договір факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 викладено в новій редакції. 20.10.2022 між ТзОВ «Таліон Плюс» та ТзОВ «ФК«ЄАПБ» укладено договір факторингу № 20102022 відповідно до умов якого ТзОВ «Таліон Плюс» передає ТзОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТзОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТзОВ «Таліон Плюс» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі прав вимоги. Відповідно до реєстру прав вимоги № 1 від 21.10.2022 до договору факторингу № 20102022 від 20.10.2022 ТзОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 39 127 грн 00 коп, з яких: 11 000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 28 127 грн 00 коп сума заборгованості за відсотками. Таким чином відповідач має непогашену заборгованість перед ТзОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № 479414553 в сумі 39 127 грн 00 коп. 18.12.2020 між ТзОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та [PERSON] укладено кредитний договір № 11176-12/2020. 11.08.2021 між ТзОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та ТзОВ «ФК«ЄАПБ» укладено договір факторингу № 11082021 відповідно до умов якого ТзОВ ««Фінансова компанія «Інвеструм» передає ТзОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТзОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТзОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників № 2 від 11.08.2021 до договору факторингу № 11082021 від 11.08.2021 ТзОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 10920 грн 00 коп., з яких: 3 000 грн 00 коп. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 7920 грн 00 коп. сума заборгованості за відсотками. Таким чином відповідач має непогашену заборгованість перед ТзОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № 11176-12/2020 в сумі 10920 грн 00 коп. 25.12.2020 між ТзОВ «Качай гроші» та [PERSON] укладено кредитний договір № 00-2230523. 22.12.2022 між ТзОВ «Качай гроші» та ТзОВ «ФК«ЄАПБ» укладено договір факторингу № 22122022/2 відповідно до умов якого ТзОВ «Качай гроші» передає ТзОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТзОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТзОВ «Качай гроші» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 22.12.2022 до договору факторингу № 22122022/2 від 22.12.2022 ТзОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 7725 грн 00 коп., з яких: 3 000 грн 00 коп. - сума заборгованості за основною сумою боргу, 4725 грн 00 коп. сума заборгованості за відсотками. Таким чином відповідач має непогашену заборгованість перед ТзОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № 00-2230523 в сумі 7725 грн 00 коп. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості. З моменту отримання права вимоги до відповідача, позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Посилаючись на вказані обставини, просить стягнути з відповідача вказану заборгованість: за кредитним договором № 479414553 від 19.02.2021 у розмірі 39127 грн 00 коп.; за кредитним договором № 11176-12/2020 від 18.12.2020 у розмірі 10 920 грн 00 коп., за кредитним договором № 00-2230523 від 25.12.2020 у розмірі 7725 грн 00 коп., а також судові витрати. 2. Виклад позиції відповідача. Представник відповідача [PERSON] подала до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визнає частково, а саме в частині стягнення з відповідача заборгованості за основною сумою боргу за кредитним договором № 479414553 від 19.02.2021 у розмірі 11 000 грн. У решті позовних вимог просить відмовити. На обґрунтування своїх заперечень зазначила, що позивачем не надано первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували перерахування коштів [PERSON] на підставі кредитного договору № 11176-12/2020 в розмірі 3 000 грн та кредитного договору № 00-2230523 у розмірі 3 000 грн. Натомість, надані позивачем розрахунки заборгованості за кредитними договорами не містять ні застосованої процентної ставки, ні періодів проведених нарахувань. Вони лише констатують суми заборгованості, визначені первісним кредитором і вказують на відсутність будь-яких нарахувань з моменту укладення договорів факторингу позивачем. При цьому вказана у розрахунках інформація викладена зацікавленою особою. Вказує на те, що позивач не був позбавлений можливості отримати від первісних кредиторів документацію, необхідну для реалізації ним права вимоги до боржників та стягнення суми боргу, зокрема документів, які підтверджують перерахування коштів на рахунок боржника та детальні розрахунки заборгованості. Вважає, що надані позивачем розрахунки є необґрунтованими і не підтвердженими доказами. ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду. Ухвалою суду від 22.12.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою прийнято рішення про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. 11.01.2024 розгляд справи відкладено за клопотанням представника відповідача. 25.01.2024 представником відповідача подано відзив на позовну заяву. Позивач відповідь на відзив із викладенням своїх заперечень до суду не подавав. ІІІ.\~ Заяви (клопотання) учасників справи. У судове засідання представник позивача не з`явився, однак в позовній заяві зазначив, що просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] подала до суду клопотання в якому просить розглянути справу в її та відповідача відсутність. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, враховуючи, що останні скористалися своїми процесуальними правами, а також висловили свої позиції у позові та відзиві. За вказаних обставин, за приписами ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 19.02.2021 між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] укладено кредитний договір № 479414553 в сумі 11000 грн 00 коп. на строк 30 днів (з можливістю продовження строку), процентна ставка 310,25 % річних. Договором визначено (п. 2.1.1.5), що Кредитодавець має право укласти договір відступлення права вимоги (а.с. 9-11). У Додатку № 1 до договору про надання кредиту № 479414553 зазначено графік платежів, згідно з яким загальна вартість кредиту разом з процентами за користування кредитом складає 13 805 грн 00 коп., з яких: 11 000 грн сума кредиту; 2 805 грн 00 коп. нараховані проценти. Термін платежу -21.03.2021 (а.с. 11). Кредитні кошти в сумі 11 000 грн відправлені відповідачу [PERSON] 19.02.2021 шляхом безготівкового зарахування на його платіжну карту, що підтверджується відповідним платіжним дорученням (а.с.12). 28.11.2018 між ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТзОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-0131 відповідно до умов якого, враховуючи зміни від 31.12.2020 за додатковою угодою № 26, ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передає ТзОВ «Таліон Плюс» за плату належні йому права вимоги, а ТзОВ «Таліон Плюс» приймає належні ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників (а.с. 13-15). 20.10.2022 між ТзОВ «Таліон Плюс» та ТзОВ «ФК«ЄАПБ» укладено договір факторингу № 20102022 відповідно до умов якого ТзОВ «Таліон Плюс» передає ТзОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТзОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТзОВ «Таліон Плюс» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі прав вимоги (а.с. 16-17). Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 1 від 21.10.2022 до Договору факторингу № 20102022 від 20.10.2022 ТзОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 39 127 грн 00 коп (а.с. 18). На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитним договором № 479414553 від 19.02.2021 за період з 21.10.2022 по 30.11.2023, згідно з яким заборгованість [PERSON] за кредитом станом на 30.11.2023 становить 39 127 грн 00 коп, з яких: 11 000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 28 127 грн 00 коп сума заборгованості за відсотками (а.с. 19). 18.12.2020 між ТзОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та [PERSON] укладено кредитний договір № 11176-12/2020 в сумі 3 000 грн на строк 30 днів (з можливістю продовження строку), процентна ставка 2,20% на добу. Договором визначено (п. 3.1.4), що Товариство має право без згоди Клієнта поступитися своїм правом вимоги за даним Договором третій особі (а.с. 24-25). У Додатку № 1 до договору про надання фінансового кредиту № 11176-12/2020\~ зазначено графік платежів, згідно з яким загальна вартість кредиту разом з процентами за користування кредитом складає 4520 грн 10 коп., з яких: 3000 грн сума кредиту; 1 520 грн 10 коп. нараховані проценти (а.с. 26). Згідно додаткової угоди № 2 від 16.01.2021 до договору про надання фінансового кредиту № 11176-12/2020 сторони погодили продовжити строк дії договору на термін 30 днів, тобто до 15.02.2021. Зазначено графік платежів, згідно з яким загальна вартість кредиту разом з процентами за користування кредитом складає 4 980 грн, з яких: 3000 грн сума кредиту; 1980 грн нараховані проценти (а.с. 27). Згідно додаткової угоди № 2 від 16.01.2021 до договору про надання фінансового кредиту № 11176-12/2020 сторони погодили продовжити строк дії договору на термін 30 днів, тобто до 18.03.2021. Зазначено графік платежів, згідно з яким загальна вартість кредиту разом з процентами за користування кредитом складає 4 980 грн, з яких: 3 000 грн сума кредиту; 1980 грн нараховані проценти (а.с. 28). 11.08.2021 між ТзОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та ТзОВ «ФК«ЄАПБ» укладено договір факторингу № 11082021 відповідно до умов якого ТзОВ ««Фінансова компанія «Інвеструм» передає ТзОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТзОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТзОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників (а.с. 29-31). Відповідно до витягу з реєстру боржників № 2 від 11.08.2021 до Договору факторингу № 11082021 від 11.08.2021 ТзОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 10 920 грн (а.с. 32). На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитним договором № 11176-12/2020 від 18.12.2020, згідно з яким заборгованість [PERSON] за кредитом станом на 30.11.2023 становить 10 920 грн, з яких: 3 000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 7 920 грн сума заборгованості за відсотками (а.с. 33). 25.12.2020 між ТзОВ «Качай гроші» та [PERSON] укладено кредитний договір № 00-2230523 в сумі 3000 грн на строк 15 днів (з можливістю продовження строку), процентна ставка 4 % річних (а.с. 38-40). У Додатку № 1 до договору про надання кредиту № 00-2230523 зазначено графік платежів, згідно з яким загальна вартість кредиту складає 3000 грн. Дата платежу - 09.01.2021 (а.с. 40). 22.12.2022 між ТзОВ «Качай гроші» та ТзОВ «ФК«ЄАПБ» укладено договір факторингу № 22122022/2 відповідно до умов якого ТзОВ «Качай гроші» передає ТзОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТзОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТзОВ «Качай гроші» права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників (а.с. 43-46). Відповідно до витягу з реєстру боржників від 22.12.2022 до Договору факторингу № 20102022/2 від 22.12.2022 ТзОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 7 725 грн 00 коп (а.с. 47). На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитним договором № 00-2230523 від 25.12.2020 за період з 22.12.2022 по 30.11.2023, згідно з яким заборгованість [PERSON] за кредитом станом на 30.11.2023 становить 7 725 грн 00 коп, з яких: 3 000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу, 4 725 грн 00 коп сума заборгованості за відсотками (а.с. 48). V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. За приписом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Разом з тим, особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Так, пунктами 5, 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»). Правилами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення. Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20), від 10 червня 2021 року у справі № 234/7159/20 (провадження № 61-18967св20), які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин. Виходячи з наведених вище положень чинного законодавства та встановлених обставин справи вбачається, що відповідачем було укладено в електронній формі кредитні договори: № 479414553 від 19.02.2021\~\~з ТзОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на\~\~суму кредиту\~\~11000\~\~грн;\~\~№ 11176-12/2020 від 18.12.2020 з\~\~ТзОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» на суму кредиту 3000 грн; № 00-2230523 від 25.12.2020 з ТзОВ «Качай гроші» на суму кредиту 3000 грн. Відповідно до змісту частини першої статті 1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором. Позивачем надано\~належні докази надання позичальникові грошових коштів в сумі 11000 грн за кредитним договором № 479414553 від 19.02.2021. Вказана обставина не заперечується і самим відповідачем.\~\~ Натомість відповідач заперечував проти наданих суду розрахунків заборгованості за відсутності документів первинної фінансової документації за договорами № 11176-12/2020 від 18.12.2020 та № 00-2230523 від 25.12.2020. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Такими доказами можуть бути, зокрема, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо. ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» є позивачем у справі, а відтак з огляду на положення ст.ст.12, 13 ЦПК України мав об`єктивну можливість надати докази до суду. Однак, позивачем\~не подано\~у встановлений\~процесуальним законом строк первинних\~документів,\~оформлених відповідно\~до статті\~9\~Закону України «Про бухгалтерський\~облік та\~фінансову звітність»,\~які підтверджують наявність заборгованості\~відповідача за\~кредитними договорами № 11176-12/2020 від 18.12.2020 та № 00-2230523 від 25.12.2020. Також позивачем не наведено жодної аргументації із зазначенням причин, з яких такі докази не могли бути подані у встановлений цивільно-процесуальним законодавством строк. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України). Розрахунки заборгованості за договорами № 11176-12/2020 від 18.12.2020 та № 00-2230523 від 25.12.2020, на які посилається позивач, не є у розумінні статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» первинним фінансовим документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначені розрахунки з зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документами, що створені самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в них, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вони були складені не може бути доказом наявності заборгованості, на якому наполягає позивач. З урахуванням того, що на підтвердження позовних вимог позивач не надав належних та допустимих доказів, які підтверджують надання відповідачу кредитних коштів у розмірі, які були передбачені кредитними договорами, наявність заборгованості за тілом кредиту та процентами, суд приходить до висновку про те, що позивач не довів наявність заборгованості у розмірі, вказаному у наданих ним розрахунках за кредитними договорами № 11176-12/2020 від 18.12.2020 та № 00-2230523 від 25.12.2020. До подібних висновків дійшов Верховний Суду постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25травня 2021року у справі №554/4300/16-ц,від 26 травня 2021року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021року у справі №209/3046/20, від 26 жовтня 2022 року у справі №686/6783/21. Натомість встановлені\~фактичні обставини\~у справі\~свідчать про\~те,\~що [PERSON] грошові кошти в сумі 11 000 грн за кредитним договором № 479414553 від 19.02.2021 отримав, взяті на себе зобов`язання за договором не виконав, у передбачений в договорі строк грошові кошти (суму кредиту) та нараховані відсотки за користування кредитом не повернув, унаслідок чого виникла заборгованість. Частиною першою\~статті 1048 ЦК України\~визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою\~статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою\~статті 1050 ЦК України\~застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення\~статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені\~статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою\~статті 625 ЦК України\~є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої\~статті 1048 ЦК України\~і охоронна норма частини другої\~статті 625 цього Кодексу\~не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої\~статті 1048 ЦК України\~як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Згідно вимог\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено в судовому засіданні строк дії договору позики становить з 19.02.2021 по 21.03.2021. Згідно з наданим позивачем графіком платежів,\~який вказаний\~у додатку\~№ 1\~до \~№ 479414553\~від 19.02.2021\~сума сплати процентів за користування коштами в межах строку дії договору кредиту становить 2 805 грн (а.с. 11). Наданий позивачем розрахунок заборгованості (а.с. 19) не підтверджує наявність у відповідача заборгованості зі сплати відсотків в сумі 28 127 грн. При цьому документ, названий позивачем «розрахунок заборгованості» не містить самого порядку розрахунку, не містить періоду нарахування відсотків, а лише визначає, що станом на 21.10.2022 існувала сума заборгованості за відсотками 28 127 грн. Обґрунтування нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку, на який надано кредит, позов не містить. Позивач, не прибувши до суду не скористався можливістю довести свою позицію. За таких обставин, суд вважає доведеною заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 479414553 від 19.02.2021 в сумі 13 805 грн, з яких : 11 000 грн - основна сума боргу та 2 805 грн - відсотки за користування чужими коштами з 19.02.2021 по 21.03.2021. При цьому, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Таким чином, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, у достатньому обсязі для ухвалення рішення по суті, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову, а саме стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 479414553 від 19.02.2021 в сумі 13 805 грн, з яких : 11 000 грн - сума заборгованості за основною сумою боргу та 2 805 грн 00 коп - сума заборгованості за відсотками. У задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитними договорами № \~11176-12/2020\~від 18.12.2020\~та №\~00-2230523\~від 25.12.2020\~слід відмовити\~за їх\~недоведеністю. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі 2\~684 гривень, що підтверджується платіжним документом від 05.12.2023. (а.с. 1). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 641\~грн 20\~коп.\~ гривень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (23,89 %). Решту судового збору в сумі 2042,80 гривень слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: partial