Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-08 00:00:00

представник позивачів звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення коштів. Позов мотивує тим, що 18 червня 2019 року водій [PERSON] керуючи автобусом «VAN HOOL N-917 Altano» р. н. [NUMBER] , рухаючись по правому напрямку руху, автодороги М-12 «Стрий - Тернопіль - Кропивницький - Знам`янка», здійснюючи перевезення пасажирів маршрутом «Неаполь (Італія) - Херсон» порушивши правила дорожнього руху допустив наїзд на задню частину причепа «SCHMITZ SKO24» р. н. [NUMBER] . Внаслідок вчинення водієм [PERSON] вищеописаної дорожньо-транспортної пригоди потерпілий [PERSON] отримав тілесні ушкодження, від яких помер [INFO] о 04.15 у Волочиській ЦРЛ. В ході досудового розгляду було встановлено, що [PERSON] на момент скоєння кримінального правопорушення, знаходився в офіційних трудових відносинах з фізичною особою підприємцем [PERSON] і як водій виконував свої трудові обов`язки на автотранспорті, яке на відповідних правових підставах використовується вказаною фізичною особою підприємцем. Внаслідок вчинення злочину даним водієм [PERSON] та [PERSON] втратили сина, найближчу для себе людину, свою опору в житті. Внаслідок смерті сина, який загинув у молодому віці (32 роки), батьки пережили страшний душевний біль, який терплять і до сих пір. У зв`язку із смертю сина були перекреслені всі їхні спільні життєві плани. Вони не можуть заспокоїтись та налагодити свої життєві зв`язки, відчувають стійкий душевний дискомфорт та не можуть вільно спілкуватись з близькими їм людьми, не можуть змиритись із вказаною втратою. Так, вони втратили сина, з яким вони знаходили завжди спільну мову, якого вони виростили та виховали. Таким чином при визначенні розміру моральної шкоди суд повинен взяти до уваги душевні страждання, які зазнали позивачі у зв`язку із втратою рідного сина, те, що позивачі пережили стресову ситуацію, що порушено їхній уклад життя, постійний спад настрою, психологічну пригніченість та втрату життєвої активності, які щоденно прикладають додаткові зусилля для поновлення нормальних життєвих зв`язків, організації свого життя, з урахуванням матеріального стану фізичної особи підприємця, а також з урахуванням розумності, виваженості і справедливості, тому позивачі вважають за необхідно стягнути на їхню користь 3 000 000 гривень, за завдану їм моральну шкоду. При цьому повідомляє, що від страхової компанії позивач [PERSON] отримав відшкодування моральної шкоди в розмірі 12 519 гривень та позивач [PERSON] отримала 12 519 гривень. Так, позивачу [PERSON] завдано матеріальну шкоду, яка складається із витрат, понесених виготовлення пам`ятника в сумі 5 37 973 гривень та моральну шкоду, яку оцінює у розмірі 1 500 000 гривень та позивачу [PERSON] завдано моральну шкоду вона оцінюю у розмірі 1 500 000 гривень. Просить позов задоволити. 07.11.2022 року ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова Мартинишин М.О. відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву. Відзив мотивує тим, що позивачами не доведено підставності розміру моральної шкоди, який вони просять стягнути по 1 500 000 гривень кожному. Крім цього зазначає, що у вироку Волочиського районного суду Хмельницької області від 06 вересня 2022 року розмір моральної шкоди дружині [PERSON] визначено як 500 000 гривень, а тому позивачі, які не проживали разом з сином однією сім`єю, в якого була своя сім`я та соціальні зв`язки, прагнуть стягнути на кожному суму, яка є втричі більшою, ніж компенсацію моральної шкоди дружини, яка залишилась з малою дитиною. Крім цього, у позовній заяві не конкретизовано в чому, які докази це підтверджують саме полягає моральна шкода. Крім цього, позивачі вказують, що врахували матеріальний стан ФОП [PERSON] , проте, це не передбачено законом, а також невідомо, як саме вони врахували цей стан, оскільки інформація про матеріальний стан відповідача у них немає. Додані до позовної заяви фотографії з хрестин внука, дня народження внука та інше, не є доказами заподіяння моральної шкоди. Водночас даний вирок не набав законної сили, оскільки оскаржений в апеляційному порядку. Крім того зазначає, що до позовної заяви не надано доказів витрат на спорудження нагробного пам`ятника, оскільки наданий товарний чек, однак не додано квитанції до прибуткового касового ордеру та акту приймання-виконання робіт, а отже не доведено саме спорудження такого пам`ятника. В разі відсутності даних щодо граничної вартості стандартного пам`ятника у даній місцевості із урахуванням положень ч.8 ст.8 ЦПК України застосовують постанову Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві від 03.10.2008 №4(чинної на час розгляду справи), яка поширюється на конкретні відносини та станом на 2021 рік граничний розмір таких витрат у Львівській області становить 2 500 гривень. Враховуючи викладене, просить у задоволені позову відмовити повністю. 02.05.2023 року представником позивача було подано письмові пояснення, до яких зазначає, що оформлення розрахункових операцій з використання товарних чеків фізичними особами-підприємцям є правомірними, та суб`єкти господарювання такі товарні чеки можуть їх видавати у довільній формі. Крім цього, посилання відповідачем на норму п.24 Постанови пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 №6 є недоцільним. Додатково зазначає, що смерть рідної людини, це не відновлювана втрата, що спричиняє страждання та хвилювання. Встановити ціну людського життя, повернути близьку людину неможливо. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Враховуючи вищевикладене вважаю, що позові вимоги підлягають задоволенню. 08.09.2023 року ухвалою суду клопотання представника позивачів - адвоката Макух А.В. задоволено та витребувано від Волочиського районного суду Хмельницької області матеріалисудової справи №671/1603/19 про обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. 01.12.2023 року ухвалою суду підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивачів - адвокат Макух А.В. позовні вимоги підтримала повністю, пояснення дала аналогічні викладеним до позовної заяви та до письмових пояснень. Просить позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі доказів, достатніх для постановлення рішення. Заслухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали даної справи та матеріали судової справи №671/1603/19, в їх сукупності та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позови підлягає до часткового задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. За вимогами ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судами установлено, що вироком Волочиського районного суду Хмельницької області від 06 вересня 2022 року у справі №671/1603/19 [PERSON] вчинено кримінальне правопорушення під час виконання ним трудових обов`язків за трудовим договором, укладеним 11 листопада 2015 року з фізичною особою-підприємцем [PERSON] , який на момент ДТП хоча і не був власником транспортного засобу, проте на відповідній правовій підставі володів ним, тобто був законним володільцем транспортного засобу та роботодавцем водія [PERSON] та його визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. Позбавлено [PERSON] права керування всіма видами транспортних засобів строком на 1 (один) рік. На підставі ст. 75 КК України [PERSON] від призначеного основного покарання звільнено з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 3(три) роки. Покладено на [PERSON] до ч. 1 ст. 76 КК України обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Зараховано [PERSON] в строк відбування покарання час попереднього ув`язнення з 18 червня 2019 року по 20 червня 2019 року включно. Стягнуто з [PERSON] на користь держави процесуальні витрати в розмірі 8453 грн. 32 коп. вартості проведених у кримінальному провадженні судових експертиз. Цивільні позови задовольнити частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] 373 452 грн. моральної шкоди. В решті позову [PERSON] відмовлено. Стягнуто з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] 230 744 грн. 30 коп. моральної шкоди. Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ГРАВЕ УКРАЇНА» на користь [PERSON] 75 114 грн. матеріальної шкоди та 3 755грн. 70 коп. моральної шкоди, а всього - 78 869 грн. 70 коп. В решті позову [PERSON] відмовлено. Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 17 травня 2023 року апеляційну скаргу цивільного відповідача ФОП [PERSON] залишено без задоволення. Вирок Волочиського районного суду Хмельницької області від 06 вересня 2022 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України - в частині розгляду цивільного позову про стягнення шкоди з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] і [PERSON] залишено без змін. Зазначеним вироком та ухвалою суду встановлено, що 18 червня 2019 року близько 02 год. 08 хв. у темну пору доби [PERSON] керуючи автобусом «VAN HOOL T-917 ALTANO», реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись по правому напрямку руху автодороги М-12 «Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка» в напрямку від міста Волочиськ до міста Хмельницького, здійснював перевезення пасажирів за маршрутом «Неаполь (Італія)-Херсон» та під час руху, будучи заздалегідь попередженим дорожніми попереджувальними знаками 1.5.1 «Звуження дороги», 1.15 «Небезпечне узбіччя», 1.37 «Дорожні роботи», заборонними знаками 3.25 «Обгін заборонено», 3.29 «Обмеження максимальної швидкості» (забороняється рух із швидкістю, що перевищує 40 км./год.), табличкою до дорожніх знаків 7.2.1 «Зона дії» (позначає довжину небезпечної ділянки, позначеної попереджувальними знаками 1.15 та 1.37 та зону дії заборонного знаку 3.25), в порушення вимог заборонного знаку 3.29 рухався із швидкістю 70 км./год., діючи легковажно та самовпевнено, не дотримуючись вимог п. 2.3. (б) Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року (далі по тексту - Правил), проявив неуважність, яка виразилась у несвоєчасному виявленні на його смузі руху (правій) автопоїзда у складі сідлового тягача «IVECO STRALIS», реєстраційний номер [NUMBER] , та причепа «SCHMITZ SKO24», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався у попутному напрямку, а також грубо порушуючи вимоги п.п. 12.1., 12.2., 12.3., 13.1. Правил, не обрав безпечної дистанції до причепа «SCHMITZ SKO24», реєстраційний номер [NUMBER] , автопоїзда, безпечної швидкості свого руху, не врахував дорожню обстановку, а також стан транспортного засобу, щоб мати змогу безпечно керувати ним, при цьому маючи об`єктивну можливість виявити вищевказану перешкоду для руху, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, або безпечного об`їзду перешкоди, як наслідок, на 214 км. автодороги М-12 «Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка», на відстані 154,2 м. від дорожнього знаку 5.45 «Війтівці» (смт. Війтівці Волочиського району Хмельницької області) в напрямку міста Хмельницького, допустив зіткнення передньою правою частиною автобуса «VAN HOOL T-917 ALTANO», реєстраційний номер [NUMBER] , із задньою лівою частиною причепа «SCHMITZ SKO24», реєстраційний номер [NUMBER] . Внаслідок зіткнення у автобусі «VAN HOOL T-917 ALTANO» вилетіло переднє лобове скло та впало на передню частину автомобіля «CHEVROLET AVEO», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався по зустрічному напрямку руху до м. Волочиськ. Після зіткнення транспортних засобів автобус «VAN HOOL T-917 ALTANO», реєстраційний номер [NUMBER] , змінив напрямок свого руху ліворуч, виїхав на зустрічний напрямок руху, із подальшим рухом у лівий кювет, де передньою правою частиною здійснив наїзд на дерево. Внаслідок вчинення водієм [PERSON] вищеописаної дорожньо-транспортної пригоди підмінний водій автобуса «VAN HOOL T-917 ALTANO» [PERSON] , який знаходився на передньому правому сидінні в автобусі «VAN HOOL T-917 ALTANO», реєстраційний номер [NUMBER] , отримав тілесні ушкодження у вигляді: перелому 3-4-го шийних хребців з розривом зв`язкового апарату та защемленням спинного мозку в даній ділянці, що за своїм характером мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як такі, що небезпечні для життя в момент заподіяння (завдання) і знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті; перелому грудин між 2-3-м ребрами, переломів 2-5-го ребер по білягрудинній лінії та 6-8-го по середнє-ключичній лінії справа, переломів 2-3-го ребер по середнє-ключичній лінії зліва, крововиливу по задній поверхні нижньої долі лівої легені, що мають ознаки тілесних ушкоджень середньої степені важкості, в прямому причинному зв`язку з настанням смерті не перебувають; двох саден з поверхневою раною на лобній ділянці зліва, по одному садну в ділянці нижнього краю лівої брови, в ділянці правого носового отвору, з переходом на верхню губу, на верхній губі справа та на лівій щічній ділянці, подряпин біля правого крила носа, множинних саден по всій переднє-зовнішній поверхні правого плеча, крововиливу на передній поверхні правого плеча, садна на задній поверхні правого плечового суглобу, множинних саден на переднє-зовнішній поверхні правого передпліччя, на заднє-зовнішній поверхні лівого плеча та передпліччя, на тильній поверхні 2-3-го пальців лівої кисті та на передній поверхні верхньої третини грудної клітки, по одному садну на передній поверхні лівого стегна та на передній поверхні лівого колінного суглобу, крововиливу з саднами на переднє-внутрішній поверхні правого стегна, рваної рани в ділянці нижньої третини лівого стегна, садна на передній та зовнішній поверхні лівої гомілки, що за своїм характером мають ознаки легких тілесних ушкоджень і в прямому причинному зв`язку з настанням смерті не перебувають. Вищевказані порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автобуса «VAN HOOL T-917 ALTANO», реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] перебувають у прямому причинному зв`язку із скоєнням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками, що спричинило смерть [PERSON] . Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, у вищевказані обставини встановленні щодо вказаної особи вироком суду у справі №671/1603/19, тому в силу приписів ч. 6 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді даної цивільної справи. Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових(службових) обов`язків. Згідно з частиною другою статті 1188 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобам. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом положень ч.1 ст.1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6 визначено, що у разі смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати. Витрати на виготовлення пам`ятників і огорож визначаються, виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам`ятників і огорож в даній місцевості. Встановивши вказані обставини, та встановленні обставини вироком суду у справі №671/1603/19 та оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні усіх обставин справи, суд прийшов до висновку, що причиною ДТП 18 червня 2019 року, внаслідок якого померла особи, а саме син позивачів [PERSON] , а отже, й причинами заподіяння шкоди, є порушення правил дорожнього руху з боку водія [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування морально(немайнової) шкоди. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про відшкодування майнової шкоди знайшли свої підтвердження в ході судового розгляду належними та допустити доказами, зокрема товарним чеком та випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців(а.с.31-33) та фотографією нагробного пам`ятника [PERSON] , які складаються із витрат, понесених на виготовлення нагробного пам`ятнику, тому слід позов в цій частині задоволити та стягнути з саме з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] 37 973 гривень витрат, понесених на виготовлення пам`ятника. Посилання відповідача на ту обставину, що надані позивачами документ не є розрахунковим документом, судом відхиляються, з огляду на наступне. Відповідно до статті 2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» розрахункова операція - приймання від покупця готівкових коштів, платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо за місцем реалізації товарів (послуг), видача готівкових коштів за повернутий покупцем товар (ненадану послугу), а у разі застосування банківської платіжної картки - оформлення відповідного розрахункового документа щодо оплати в безготівковій формі товару (послуги) банком покупця або, у разі повернення товару (відмови від послуги), оформлення розрахункових документів щодо перерахування коштів у банк покупця. Розрахунковий документ - документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, видатковий чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, операцій з видачі готівкових коштів держателям електронних платіжних засобів, отримання (повернення) коштів, торгівлю валютними цінностями в готівковій формі, створений в паперовій та/або електронній формі (електронний розрахунковий документ) у випадках, передбачених цим Законом, зареєстрованим у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або програмним реєстратором розрахункових операцій, чи заповнений вручну. У пункті 15 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» зазначено, що суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані, зокрема, надавати в паперовій та/або електронній формі покупцю товарів (послуг) за його вимогою чек, накладну або інший розрахунковий документ, що засвідчує передання права власності на них від продавця до покупця з метою виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів». За змістом пункту 7 частини першої «Закону України «Про захист прав споживачів» договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», або іншими документами. Аналогічного висновку щодо визнання товарного чеку розрахунковим документом, який підтверджує факт продажу товару, дійшов Верховний Суд України у постанові від 26 лютого 2019 року по справі №820/12016/15. Також, згідно з п.6 ст.9 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», реєстратори розрахункових операцій та/або програмні реєстратори розрахункових операцій, та розрахункові книжки не застосовуються при продажу товарів (наданні послуг) платниками єдиного податку (фізичними особами - підприємцями), які не застосовують реєстратори розрахункових операцій та/або програмні реєстратори розрахункових операцій відповідно до Податкового кодексу України. Пунктом 61 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України визначено, що до 01.01.2021 реєстратори розрахункових операцій та/або програмні реєстратори розрахункових операцій не застосовуються платниками єдиного податку другої-четвертої груп (фізичними особами-підприємцями) незалежно від обраного виду діяльності, обсяг доходу яких протягом календарного року не перевищує 1000000 гривень, крім тих, які здійснюють: реалізацію технічно складних побутових товарів, що підлягають гарантійному ремонту; реалізацію лікарських засобів та виробів медичного призначення. Отже, на підставі викладеного вище суд приходить до висновку про те, що надані позивачем товарний чек від 06.06.2021 року на суму 37 973 гривень є належними доказами понесених позивачем витрат на виготовлення та встановлення пам`ятника. Разом з тим суд відхиляє будь-які доводи представника відповідача щодо необхідності застосування до даних правовідносин постанови правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03 жовтня 2008 року № 45, якою встановлено розмір витрат на поховання та пов`язаних з цим ритуальних послуг по Львівській області в сумі 2 500 грн. не заслуговують на увагу з огляду на те, що положення даної Постанови не поширюються на спірні відносини у зв`язку з тим, що такі виникли не у зв`язку з настанням нещасного випадку на виробництві в розумінні зазначеної постанови. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної чи юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної чи юридичної особи, внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. У статті 1168 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям ( усиновленим) , а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Визначення моральної шкоди та розмір її відшкодування регулюється статтею 23 ЦК України. Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Під моральною шкодою, згідно з п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», слід розуміти: втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно із ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті, а саме: моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові №4 від 31 березня 1995 року зі змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при заподіянні особі моральної шкоди обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. Тлумачення вказаних норм свідчить, що: за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі; зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди; у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини; завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи; гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості; по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2020 року у справі №372/2085/16-ц (провадження № 61-18385св19) зазначено, що: «під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди». Правозастосовча практика у цій категорії справ є усталеною, так Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Водночас, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. З матеріалів справи встановлено, що позивачам дійсно було заподіяну моральну шкоду, яка полягала в тому, що внаслідок ДТП [INFO] , помер син позивачів [PERSON] , порушенням їх звичного режиму життя, перенесенням сильних душевних страждань, які вони зазнала у зв`язку з смертю близької людини і які продовжуються по даний час існувати. Дійсно позивачі, безумовно зазнала моральних страждань, спричинених глибокими емоційними переживаннями з приводу втрати сина, враховуючи, що життя людини є найвищою соціальною цінністю і жодне інше благо не в змозі ні замінити ні відновити такої втрати, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, та враховуючи, що немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного, душевного болю, страждань, а будь-яка компенсація моральної шкоди не може відповідати дійсним стражданням позивачів. А тому при призначенні розміру, виходячи із заявлених позовних вимог, суд враховує характер та обсяг заподіяних фізичних та моральних страждань, їх тривалість, ступінь вини та інші обставини справи, та на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин провадження, встановивши причинний зв`язок між ДТП та шкодою, яка настала, а також характер та розмір шкоди, врахувавши душевні страждання позивачів у зв`язку з смертю сина, а також виходить з засад розумності, виваженості та справедливості. Зазначений висновок застосування норм права в подібних правовідносинах, викладений в постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 610/1100/17, постанова ВС від 05.10.2018 року ( справа № 534/872/16-ц), від 17.09.2020 року справа №607/13541/17-ц. Разом з тим, Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди слід частково задоволити та стягнути з відповідачана користь кожного з позивачів по 500 000 гривень на відшкодування маральної шкоди, оскільки задоволенні суми відповідають засадам розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням конкретних обставин по справі, моральних страждань позивачів, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках. Згідно зі ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 10 379,73 гривень. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної судової практики, суд вважає обґрунтування цього рішення достатнім.

Outcome: partial