Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-07 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшла цивільна справа за позовом Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1» до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання договору недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що під час підготовки та подачі до Міністерства юстиції України скарги 24.10.2019 стало відомо, що нібито 01.03.2017 невстановленими особами від імені ОК «Екодом-1» в особі голови кооперативу Корнієнко Н.О. та [PERSON] підписаний договір про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» № 5, згідно умов якого позивач зобов`язався організувати будівництво двухрівневого підземного паркінгу у багатоповерховому будинку з підземним паркінгом та вбудовано-прибудованими громадським приміщеннями по [ADDRESS] за рахунок внесків учасника та внесків інших асоційованих членів, здати його в експлуатацію, передати учаснику паркомісце (секція 1, поверх -2, загальна площа 16 кв.м, номер 3) в об`єктів будівництва. Відповідачу також 01.03.2017 видано довідку про нібито повну оплату по договору № 2/03/2017, та між сторонами укладено акт прийому-передачі. Позивач вважає ці документи підробленими, тому звернувся до відділу поліції. В кримінальному провадженні було допитано свідка [PERSON] , згідно показань якої [PERSON] вона не знає та ніколи його не бачила, договір підписаний за допомогою факсиміле, кошти вона не отримувала. Так само їй не відомо хто підписав довідку та акт. Сторони не погоджували використання факсиміле, тому наявність факсимільного відтворення підпису [PERSON] суперечить ч.3 ст. 207 ЦК України. Умови договору не виконувалися, адже на розрахунковий рахунок ОК «Екодом-1» кошти від [PERSON] не надходили. Рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за [PERSON] було скасоване наказом Міністерства юстиції України, який на разі оскаржується відповідачем (справа №757/18453/20-ц). Право власності на теж паркомісце зареєстроване за [PERSON] . Тож, оскаржуваний договір викликає суперечності між ОК «Екодом-1» та [PERSON] , що може потягти за собою матеріальні претензії третьої особи до позивача, що спричинить майнову шкоду позивачу. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14.07.2022 року провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 25.08.2022 р. о 12 год. 00 хв. Ухвалою від 23.08.2022 р. було задоволено клопотання представника [PERSON] - [PERSON] про проведення засідання в режимі відеоконференції. 25 серпня 2022 року до суду надійшов відзив представника [PERSON] - [PERSON] , згідно якого відповідач заперечує проти задоволення позову. Свій відзив обґрунтовує тим, що позивачем пропущено строк позовної давності, адже ОК «Екодом-1» знав про існування оскаржувано договору з моменту його укладення. Подання такого позову є зловживанням права, адже судом розглядалася справа №522/2006/21 за позовом ТОВ «Ханбер», де ОК «ЕКОДОМ-1» був відповідачем щодо оскарження, зокрема, того ж договору. Вказує, що відповідач сплатив всі внески, що підтверджується відповідними квитанціями та довідками. Оскаржуваний договір не може порушувати права позивача, оскільки він виконаний сторонами та припинив свою дію. Зазначення позивача про можливу майнову шкоду є вимогою на майбутнє та нічим не підтверджено. Матеріали кримінального провадження не можуть прийматися до уваги, адже до них застосовуються норми КПК, згідно яких суд може обґрунтовувати свої висновки лиш показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, але не показаннями наданим слідчому, а тому просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Крім того, в той же день, тобто 25 серпня 2022 року до суду надійшла позовна заява третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги, щодо предмета спору, в якій [PERSON] заявляє аналогічні позовні вимоги з тих же підстав, що і позов ОК «ЕКОДОМ-1» лише з посиланням на те, що він є власником паркомісця, яке є предметом оспорюваного договору. 01 вересня 2022 року до суду надійшла відповідь на відзив представника позивача, адвоката Згода О.О., згідно якої зазначено, що позивачем не пропущено строк позовної давності, адже документи отримані при підготовці скарги, відповідач зареєстрував право власності за собою 01.08.2019 і до цього часу позивач не міг знати про існування оскаржуваного договору. Посилання на справу у якій позивач був відповідачем не змістовне, адже обґрунтування позову у ТОВ «Ханбер» та ОК «Екодом-1» зовсім різні. Відповідач без волі позивача розпорядився його майном, тому права позивача порушені. [PERSON] жодних квитанцій на підтвердження сплати по договору не надав. Довідка та акт про сплату не є первинним бухгалтерським документом. Доводи про виконання договору позивач спростовує тим, що вважає, що оскаржуваний договір взагалі не укладався. Ніяких позовних вимог на майбутнє позивачем не заявлялося. Протокол допиту свідка слідчим додано з метою доведення необхідності виклику та допиту свідка [PERSON] . Також, 01 вересня 2022 року від представника позивача, адвоката Згода О.О. до суду надійшли пояснення (в порядку ст. 43 ЦПК України). Ухвалою суду від 12.10.2022 року було прийнято позовну заяву [PERSON] - третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача до спільного розгляду з позовною заявою Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1» до [PERSON] , третя особа, яка заявляє самостійних вимог щодо предмета позову на стороні позивача [PERSON] про визнання договору недійсним. 24 листопада 2022 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, згідно яких представник відповідача [PERSON] зазначає, що зміна керівництва у ОК не може свідчити про те, що позивач не знав про існування оспорюваного договору. Довідки та акт вважає належним доказами виконання умов договору, знову наголошує на неможливості прийняття такого доказу як протокол допиту свідка. Ухвалою від 22.11.2022 року було задоволено клопотання представника [PERSON] - [PERSON] про проведення засідання в режимі відеоконференції. Ухвалою від 08.02.2023 року було відмовленно у задоволенні клопотання представника [PERSON] - [PERSON] про проведення засідання в режимі відеоконференції. Ухвалою від 21.03.2023 року було задоволено клопотання представника [PERSON] - [PERSON] про проведення засідання в режимі відеоконференції. Ухвалою від 10.04.2023 року було задоволено клопотання представника [PERSON] - [PERSON] про проведення засідання в режимі відеоконференції. Ухвалою від 28.03.2024 було закрито підготовче провадження по справі за позовом Обслуговуючого кооперативу «ЕКОДОМ-1» до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про визнання договору недійсним. Призначено справу до судового розгляду по суті на 08 квітня 2024 року на 15:30 год. 08 квітня 2024 року до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] адвоката Заяць К.В. про розгляд справи без участі відповідача та його представника. Проти задоволення позову заперечували у повному обсязі, з підстав викладених відзиві та запереченнях. У судове засідання 08.04.2024 року учасники по справі не з`явились, про час, дату та місце судового засідання були повідомлені у встановленому порядку. Враховуючи викладене, згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 18.02.2020 року було зареєстроване право власності на паркомісце № [NUMBER] , загальною площею 16 кв.м. в [ADDRESS] за [PERSON] . Також, право власності на паркомісце № [NUMBER] , загальною площею 16 кв.м. в [ADDRESS] у період з 01.08.2019 по 13.05.2020 рр., було зареєстроване за [PERSON] . Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. За положеннями статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Договір № 5 про сплату пайових внесків у ОК «Екодом-1» від 01.03.2017 року, який оскаржується, укладено між Обслуговуючим кооперативом «Екодом-1» в особі голови кооперативу Дзюби Наталії Олександрівни та [PERSON] щодо паркомісця № 5. За положеннями статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачено статтею 215 ЦК України. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Отже, правочин може бути визнано недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом, тому в кожній справі про визнання договору недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. У постанові від 24 лютого 2021 року у справі N 233/3516/18-ц (провадження N 61-4805св20) Верховний Суд вказав, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому, обов`язком позивача є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення та (або) оспорювання його прав та інтересів. Інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції України, законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року N 18-рп/2004. Наразі право власності за [PERSON] на паркомісце № 5 було скасовано на підставі наказу Міністерства юстиції України. На даний момент єдиним власником майна є [PERSON] . Оскаржуючи договір про пайову участь, позивач вказує про можливі матеріальні претензії [PERSON] до кооперативу, однак позивач не вказує, яким чином його права будуть захищені при визнанні договору недійсним. Наслідками недійсності договору є реституція, тобто повернення сторін до попереднього стану, однак право власності на предмет оскаржуваного договору належить третій особі, тобто визнання недійсним договору укладеного між позивачем та відповідачем не матиме наслідком повернення майна у власність позивача. Отже, не вбачається порушення суб`єктивного цивільного права (інтересу) позивача та не визнання чи оспорення його, для того, щоб застосувати такий спосіб захисту, як визнання правочину недійсним. Визнання оскаржуваного договору недійсним не призведе до повернення сторін до попереднього стану, а підстав для захисту позивача від можливих претензій третьої особи не встановлено. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі №338/180/17 вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц). У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, тому позови ОК «ЕКОДОМ-1» та [PERSON] слід залишити без задоволення. Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, щодо позову ОК «ЕКОДОМ-1», слід зазначити, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). У даному випадку правові підстави для задоволення позову відсутні, а тому позовна давність застосуванню не підлягає. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. За таких обставин, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed