Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просив відшкодувати шкоду заподіяної незаконним рішенням, діями та бездіяльністю органів досудового розслідування та прокуратури. В обґрунтування заявлених позовних вимог вказав, що позивач є адвокатом, що підтверджується свідоцтвом про право зайняття адвокатською діяльністю [NUMBER] від 30.11.2009 року. 05.04.2013 року, позивач уклав договір про надання правової допомоги із [PERSON] для захисту його прав та інтересів під час досудового розслідування у Дарницькому РУ ГУ МВС України в м. Києві. За надання послуг за вказаним договором, позивач отримав гонорар у розмірі 40 000 гривень. В цей же день, приблизно о 16 год. 05 хв., позивача було фактично затримано за адресою: вул. Кошиця, 3 А , працівниками СБУ та слідчими прокуратури м.Києва, якими порушувалися конституційні права позивача у період часу з 16 год. 05 хв. 05.04.2013 року по 04 год. 32 хв. 06 квітня 2013 року, коли відносно позивача було складено протокол затримання. Факт незаконного затримання позивача у період часу з 16 год. 05 хв. 03.04.2013 року по 04 год. 32 хв. 06.04.2013 року, встановлено ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 вересня 2013 року, доводами скарг про незаконне затримання, які подавалися стороною захисту під час досудового розслідування та підготовчого провадження. 06 квітня 2013 року о 11 год. 05 хв. позивачу було незаконно вручене повідомлення про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за №42013110000000228 від 06.03.2013 року. Після чого о 12 год. 52 хв. того ж дня, позивачу було вручене клопотання про обрання відносно нього запобіжного заходу. Факт незаконного вручення повідомлення про підозру від 06.04.2013 року, встановлено ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27.09.2013 року за доводами відповідної скарги сторони захисту, поданою під час підготовчого судового засідання. Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 06 квітня 2013 року відносно позивача застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 діб та визначено заставу в розмірі 344100 грн. Далі позивача було доставлено до Київського слідчого ізолятору ДУПВП, де він перебував в період з 06 квітня 2013 року по 16 квітня 2013 року. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 квітня 2013 року, було скасовано ухвалу слідчого судді про застосування відносно позивача запобіжного заходу та зменшено розмір застави до 91760 грн. За позивача було внесено визначений розмір застави та його було звільнено з-під варти. Після цього позивач разом із своїми захисниками займав активну позицію захисту при проведенні досудового розслідування по кримінальному провадженню. 05 липня 2013 року о 16 год. 25 хв., позивачу було вручено копію обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування. В період з 05 вересня 2013 року по 25 січня 2022 року Дарницьким районним м.Києва розглядався обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України. Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 26 січня 2022 року, [PERSON] було визнано невинуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення. Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 травня 2022 року було відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку Дарницького районного суду м. Києва від 26.01.2022 року. Постановою Верховного суду від 20 жовтня 2022 року касаційна скарга прокурора залишена без задоволення, а ухвала Київського апеляційного суду від 26 травня 2022 року, якою відмовлено у поновлені строку на апеляційне оскарження вироку Дарницького районного суду м. Києва від 26 січня 2022 року стосовно [PERSON] , була залишена без змін. Таким чином, виправдувальний вирок набрав законної сили 26 травня 2022 року. Зазначив, що під час незаконного затримання позивача 05 квітня 2013 року, у приміщенні слідчого відділу прокуратури м.Києва, було проведено його особистий обшук, в порушення вимог діючого кримінально-процесуального законодавства. В наслідок незаконного затримання співробітниками правоохоронних органів та незаконного проведеного обшуку, позивач перебував у стресовому стані, відчував психологічну перенапругу, а також страх. Позивач не мав можливості вільно пересуватись, поїсти. Тривалий час до нього не допускали захисників. Вказані обставини призвели до душевних страждань, що виражалися в емоційному пригніченні, відчутті безпорадності та відчаю, що посилилось після повідомлення про підозру та обрання, щодо позивача запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з визначенням застави у розмірі 344100 грн. Вказаний розмір застави був надмірним та дорівнював в еквіваленті на той час сумі в 43012 доларів США. Під час розгляду апеляційної скарги на постанову про застосування щодо позивача запобіжного заходу, було з`ясовано, що 06.04.2013 року, фактично було повідомлено про підозру іншій особі, а не позивачу. Однак апеляційний суд не скасував запобіжний захід у виді тримання під вартою, а лише зменшив розмір застави до 91760 грн. Як наслідок, позивач з моменту обрання відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, фактично незаконно утримувався під вартою 10 днів, в період з 06 квітня 2013 року по 16 квітня 2013 року, в умовах Київського слідчого ізолятору, де знаходився в умовах ізоляції разом із особами, підозрюваними та засудженими за вчинення тяжких і особливо тяжких злочинів, що також посилювало його душевні переживання, породжувало страх за своє життя та здоров`я, а також принижувало честь та ділову репутацію як адвоката. В наслідок перебування протягом 10 днів в умовах слідчого ізолятора діловій репутації позивача, як адвоката було завдано істотної шкоди, оскільки клієнти втратили довіру до нього, або рівень цієї довіри суттєво знизився. У подальшому, під час досудового розслідування з 16 квітня 2013 року по 05 липня 2013 року, позивач разом зі своїми захисниками здійснював захист від повідомлених підозр, для чого подавав різні клопотання та брав участь у слідчих та інших процесуальних діях, здійснюваних слідчими, прокурорами та слідчими суддями, а також подавали скарги на незаконні дії та рішення слідчих. Протягом усього досудового розслідування позивач постійно перебував у стресовому стані у зв`язку неправомірними діями слідчих, прокурорів та слідчих суддів, які фактично безпідставно не розглядали подані скарги. Позивач був змушений з`являтися за всіма викликами до слідчого, прокурора та слідчих суддів та брати участь у вказаних ними слідчих та процесуальних діях, для чого мав постійно планувати свій час таким чином, щоб невідкладно прибувати до сторони обвинувачення у визначений ними час. Зазначені обставини постійно порушували нормальні життєві плани позивача, вимагали додаткових зусиль для організації свого життя та вкрай негативно впливали на його професійну діяльність. На протязі судового розгляду кримінального провадження, позивач постійно зазнавав душевних страждань через невиправдану тривалість судового розгляду, який тривав 8 років 4 місяці та 20 днів. Такий тривалий судовий розгляд був зумовлений зокрема неправомірними діями та бездіяльністю прокурорів, які підтримували державне обвинувачення в суді. При цьому, позивач мав постійно змінювати свої плани та приділяти значний час належній підготовці до судових засідань, а також прибувати в усі призначені судові засідання. Ці обставини, постійно порушували звичний ритм життя позивача, вимагали додаткових зусиль для реалізації своїх планів, зокрема пов`язаних з роботою. Позивач був позбавлений можливості вільно подорожувати, відпочивати та навіть відвідувати своїх батьків, що проживають не в м. Києві. Протягом всього судового розгляду позивач замість того, щоб приділяти більше уваги своїй сім`ї, клієнтам та безпосередньо адвокатській діяльності, яка є його єдиним джерелом доходу, був змушений витрачати багато часу на захист від пред`явленого обвинувачення. Також стан пригнічення позивача посилювалися тим, що судовий розгляд тривав з порушенням всіх можливих розумних строків саме через невиконання або неналежне виконання прокурорами своїх обов?язків по підтриманню державного обвинувачення в суді. Зокрема відбувалось затягування судового розгляду через: ??постійну зміну одних прокурорів на інших, які з моменту свого вступу у справу і в подальшому здебільшого не були готові до призначених судових засідань; ??систематичні неявки прокурорів на призначені судові засідання. Крім того, протягом всього досудового розслідування та судового розгляду позивач постійно відчував негативні емоції у зв`язку із приниженням його ділової репутації як адвоката перед клієнтами та колегами адвокатами, перед працівниками поліції та прокуратури м. Києва та суддями. Відкритість анкетних даних позивача на сайті «Судова влада» з вказівкою процесуального статусу «обвинувачений», завдавала істотної шкоди діловій репутації, породжувала неприємні запитання. За час притягнення позивача до кримінальної відповідальності та судового розгляду справи в Україні була створена ціла низка нових правоохоронних органів, таких як Національне антикорупційне бюро України, Спеціалізована антикорупційна прокуратура, Вищий антикорупційний суд, Державне бюро розслідувань. Проте позивач переживав блокування життєвих перспектив, був позбавлений можливості кар`єрного росту та зміни професії у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та неможливістю брати участь у конкурсах на посади до вищенаведених органів, навіть при наявності відповідного досвіду, освіти та здібностей. Внаслідок тривалих душевних переживань, страждань та нервового перенапруження, пов`язаних з незаконним притягненням позивача до кримінальної відповідальності та тривалим судовим розглядом, погіршився стан його здоров`я. Протягом 2013-2022 років, на фоні перенесених стресів постійно підвищувався артеріальний тиск, виникали головні болі, розвинулись часті гіпертонічні кризи. В наслідок цього позивач неодноразово звертався до лікувальних установ, тривалий час перебував на лікуванні з діагнозом: «гіпертонічна хвороба 2-го ступеню, кризовий перебіг», що підтверджується копією виписки із медичної картки амбулаторного хворого. Позивач фактично перебував під слідством та судом, у період часу з 05 квітня 2013 року по 26 травня 2022 року, що становить 09 років 1 місяць 21 день (або 109 місяців та 21 день). Враховуючи це гарантований державою мінімум відшкодування моральної шкоди становить 734836 (сімсот тридцять чотири тисячі вісімсот тридцять шість) гривень, з урахуванням мінімального розміру заробітної плати у сумі 6700 грн. на місяць. Проте з урахуванням конкретних обставин справи, глибини та тривалості душевних страждань позивача гарантований державою мінімум відшкодування моральної шкоди є явно недостатнім. Вважає, що позивачу має бути відшкодовано моральну шкоду в розмірі 3 960 600 грн. (три мільйони дев`ятсот шістдесят тисяч шістсот гривень). При визначенні такого розміру відшкодування слід врахувати, що в наслідок незаконного затримання, обшуку та незаконного повідомлення про підозру, позивач зазнав суттєвих моральних страждань у вигляді: приниження та зневаги до власної честі, гідності та ділової репутації; втрати відчуття безпеки і правової захищеності щодо себе, а також у взаємодії з правоохоронними органами, як гарантами таких; факт повідомлення про підозру був доведений до відома вищих органів адвокатського самоврядування та негативно вплинув на стосунки з колегами та клієнтами. Враховуючи зазначене вважає, що внаслідок незаконного затримання, обшуку та повідомлення про підозру позивачу була завдана моральна шкода, яку оцінює у розмірі 1000000 грн. Внаслідок незаконного тримання під вартою протягом 10-ти днів, вважає, що позивачу була завдана моральна шкода, яка виразилась у душевних та фізичних стражданнях з причини свавільного позбавлення його свободи, протиправної поведінки, що призвело до неможливості реалізувати та захистити свої права, погіршення репутації як адвоката, приниження честі та гідності, з`явлення страху громадянина перед власною державою та відчуття безвиході через застосування надмірної застави. З урахуванням наведеного, заподіяну моральну шкоду, щодо цього оцінює в 150000 грн. за один день перебування під вартою. Тобто, внаслідок незаконного тримання під вартою протягом 10-ти днів, підлягає до стягнення моральна шкода в розмірі 1500000 грн. У зв`язку з надзвичайною тривалістю досудового розслідування та судового розгляду (09 років 1 місяць 21 день), за час яких позивач постійно зазнавав моральних страждань, які виразились у тому, що довгий час не міг реалізувати свої права, добитися справедливості та винесення законного рішення суду. Слід також врахувати непоправне зниження престижу, ділової репутації та кар`єрних амбіцій які потребують значного часу та зусиль, для їх часткового відновлення. В наслідок цього на думку позивача в даному випадку за надмірно тривалі слідство та суд, підлягає стягненню моральна шкода у розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати (на день подачі позову становить 6700 грн.) за кожен місяць перебування під слідством та судом. В цій частині, відшкодуванню підлягає моральна шкода в розмірі 1460600 грн., яка розраховується таким чином: 2 (дві) мінімальних заробітних плати (13400 грн.) х кількість місяців (109) = 1460600 грн. Тому вважає, що саме сума в 3 960 600 грн. незаконне затримання та незаконне повідомлення про підозру; незаконне тримання під вартою; надмірно тривалі слідство та суд повністю відповідає вимогам справедливості, є розумною і обґрунтованою та має бути відшкодована за моральну шкоду, що завдавалася протягом більше ніж 9-ти років. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23.06.2023 року, по справі було відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13.09.2023 року, по справі було закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду. Представник відповідача не погодившись з заявленими позовними вимогами направив до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Київська міська прокуратура заперечує щодо позову з наступних підстав. Положеннями Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» постановлення судом виправдувального вироку дає громадянинові право на відшкодування моральної шкоди, але таку шкоду (її наявність) позивач повинен довести належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України. В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що під час досудового та судового розгляду у кримінальному провадженні №42013110000000228 від 06.03.2013 року, він постійно зазнавав душевних страждань, перебував у стресовому та пригніченому стані, відчував психологічну перенапругу, страх, безпорадність, відчай та негативні емоції у зв`язку з приниженням ділової репутації як адвоката. Через тривалий судовий розгляд у вказаному кримінальному провадженні було порушено його звичний ритм життя, що вимагало від нього додаткових зусиль для реалізації своїх планів, зокрема, пов`язаних із роботою. Крім того, внаслідок душевних переживань, страждань та нервового перенапруження, пов`язаних з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та тривалим судовим розглядом, погіршився стан його здоров`я, що виразилось у підвищенні артеріального тиску, головних болях, частих гіпертонічних кризах. В якості доказів завдання моральної шкоди позивачем подано копії процесуальних рішень органу досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду, скарг, заяв, журналів судових засідань. Проте на думку представника відповідача ці документи не можуть бути належними та достатніми доказами у даній цивільній справі відповідно до ст. ст. 76, 77, 80 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки не підтверджують факт заподіяння позивачеві моральної шкоди, її ступінь та розмір, а лише свідчать про те, що відносно [PERSON] здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні. Копія виписки із медичної карти амбулаторного хворого не підтверджує того, що гіпертонічна хвороба у позивача розвилась у період притягнення його до кримінальної відповідальності та на фоні перенесеного стресу. Таким чином, позивачем не надано доказів, на підставі яких суд може встановити, як сам факт заподіяння позивачеві моральної шкоди внаслідок незаконних рішень, дій та бездіяльності органів досудового розслідування та прокуратури, характер та ступінь страждань, яких нібито зазнав позивач, ступінь приниження ділової репутації тощо, так і визначити розмір відшкодування моральної шкоди, зокрема, саме в сумі 3960600 грн, які просить стягнути позивач з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на свою користь. Тому враховуючи, що у вказаній справі позивачем не доведено факту заподіяння йому моральної шкоди в наслідок незаконних рішень, дій та бездіяльності органів досудового розслідування та прокуратури, просили в задоволенні заявлених позовних вимог відмовити повністю. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні з зазначених у позовній заяві підстав. Представник позивача адвокат Кириленко Р.О. додатково зазначив, що на час проведення досудового розслідування, по кримінальному провадженні стосовно позивача, не існувало сталої судової практики, щодо застосування положень КПК України, зокрема при розгляді скарг слідчими суддями. В наслідок цього стороні захисту неодноразово відмовляли у відкритті провадження за поданими скаргами. Тому стороною захисту було навіть підготовлено звернення до Конституційного суду України, щодо офіційного тлумачення окремих положень КПК України. Все це додатково створювало перешкоди у здійсненні захисту інтересів позивача від кримінального переслідування. Представник відповідача проти задоволення заявлених позовних вимог заперечував за обставинами зазначеними у відзиві на позовну заяву. Суд заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши письмові матеріали справи приходить до наступного. Відповідно до свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю [NUMBER] від 30.11.2009 року [PERSON] має право зайняття адвокатською діяльністю на підставі рішення Київської міської кваліфікаційної дисциплінарної комісії адвокатури від 30.11.2009 року. Згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні за підозрою [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 364, ч.3 ст. 368 КК України та за підозрою [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.27,ч.3 ст.368 КК України, внесеному до ЄРДР за №42013110000000228 від 06.03.2013 року, зазначений обвинувальний акт було затверджено старшим прокурором відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчого відділу прокуратури міста Києва Довбиш Н.В. З вказаного обвинувального акту вбачається, що [PERSON] 14.04.2013 року, було повідомлено про підозру за ч.3 ст. 368 КК України. 20.06.2013 року [PERSON] повідомлено про нову підозру у вчиненні злочину передбаченого ч.5 ст. 27, ч.3 ст. 368 КК України. Зі змісту розписок від 05.07.2013 року вбачається, що [PERSON] та його захиснику Кириленко Р.О. було вручено копію обвинувального акту по кримінальному провадженню. Відповідно до супровідного листа від 05.07.2013 року, матеріали кримінального провадження №42013110000000228 від 06.03.2013 року, стосовно [PERSON] та [PERSON] направлено до Дарницького районного суду міста Києва для розгляду по суті. Згідно вироку Дарницького районного суду міста Києва від 26.01.2022 року, [PERSON] в пред`явленому обвинуваченні за ч.5 ст. 27, ч.3 ст. 368 КК України ( в редакції Закону від 17 січня 2012 року), визнано невинуватим та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України за недоведеністю в діянні останнього складу даного кримінального правопорушення. Після набрання вироком законної сили скасовано арешт на грошові кошти в сумі 3000 доларів США накладений ухвалою слідчого судді, та зобов`язано повернути вказані грошові кошти [PERSON] . Вирішено долю речових доказів. З описової частини вказаного вироку вбачається, що суд прийшов до висновку за результатами судового розгляду, що на час виконання вимог ст. 290 КПК України та під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №42013110000000228 від 06.03.2013 року не було постанови про об`єднання вказаного кримінального провадженні із кримінальним провадженням №42013110000000335, а тому не було законних підстав збирати докази, щодо [PERSON] , повідомляти йому про підозру та направляти відносно останнього обвинувальний акт до суду для розгляду по суті. Також враховуючи, що в матеріалах кримінального провадження відсутня постанова прокурора про створення групи слідчих, суд прийшов до висновку про недопустимість певних доказів, зібраних слідчими [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] під час досудового розслідування. Вказано, що оскільки повідомлення про підозру [PERSON] було вручено слідчою [PERSON] , яка не є уповноваженою особою на здійснення досудового розслідування по кримінальному провадженню за обвинуваченням [PERSON] , через відсутність постанови про призначення групи слідчих, то суд прийшов до висновку що [PERSON] не набув статусу підозрюваного за ч.5 ст. 27 ч.3 ст. 368 КК України. Крім того, судом було встановлено, що під час судового розгляду, певні негласно-розшукові дії, щодо [PERSON] було проведено до того, як було отримано дозвіл на їх проведення у виді постанови голови апеляційного суду м. Києва. Враховуючи наведене, суд визнав зазначені докази недопустимими. Також суд визнав певні докази недопустимими, через не відкриття їх у повному обсязі стороні захисту, під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження. Відповідно до ухвали Київського апеляційного суду від 26.05.2022 року, у клопотанні керівника Київської міської прокуратури про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку Дарницького районного суду м. Києва від 26.01.2022 року відносно [PERSON] за ч.5 ст. 27 ч.3 ст. 368 КК України було відмовлено. Зі змісту постанови Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 20.10.2022 року, вбачається, що касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 26.05.2022 року, про відмову прокурору в поновленні строку на оскарження вироку суду 1-ї інстанції залишено без змін. Відповідно до протоколу обшуку особи від 05.04.2013 року, було проведено обшук [PERSON] , під час якого було вилучено грошові кошти в сумі 40000 грн та 3000 доларів США. Згідно ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 06.04.2013 року, було накладено арешт на грошові кошти в сумі 3000 доларів США, які було вилучено у [PERSON] . Відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 06.04.2013 року, о 04.32, [PERSON] було затримано на підставі ст. 208 ч.1 КК України. Підставою затримання було те, що безпосередньо після вчинення злочину очевидець в тому числі потерпілий або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події, вказують на те, що саме ця особа вчинила злочин. [PERSON] затриманий за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України - одержання хабаря за попередньою змовою групою осіб, поєднане з вимаганням хабаря. Зі змісту ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 27.09.2013 року, вбачається, що було визнано незаконним затримання адвоката Поліщук Д.І. у період з 16.10 год., 05.04.2013 року по 04.32 год., 06.04.2012 року слідчими прокуратури м. Києва та співробітниками СБУ у вказаному кримінальному провадженні. Згідно повідомлення про підозру від 06.04.2013 року [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 ч.3 КК України. Проте з тексу вказаного повідомлення про підозру вбачається, що в ньому невірно зазначені анкетні данні підозрюваного, зокрема його дата та місце народження, а також місце мешкання. Відповідно до ухвали слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 27.09.2013 року, було визнано незаконним повідомлення про підозру прокурора м. Києва від 06.04.2013 року [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченому ч.3 ст.368 КК України, у кримінальному провадженні №42013110000000228, в наслідок невірного зазначення анкетних даних підозрюваного. Згідно повідомлення про підозру від 15.04.2013 року [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 ч.3 КК України. Зі змісту ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 06.04.2013 року, вбачається, що до [PERSON] було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 діб. Визначено альтернативний запобіжний захід у виді застави в розмірі 344100 грн., у разі внесення якої підозрюваного підозрюваний звільняється з-під варти з покладенням обов`язків передбачених ч.5 ст. 194 КПК України. Відповідно до ухвали апеляційного суду м. Києва від 12.04.2013 року, вбачається, що в наслідок апеляційного розгляду, ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 06.04.2013 року було скасовано. Застосовано запобіжний захід стосовно [PERSON] у виді тримання під вартою строком на 60 діб з можливістю внесення застави в розмірі 91760 грн. Згідно довідки про звільнення серії КИВ №09021 [PERSON] , 16.04.2013 року було звільнено з-під варти в наслідок внесення застави на підставі ухвали апеляційного суду м. Києва. Судом було досліджено та проаналізовано журнали судових засідань по розгляду в Дарницькому районному суді м. Києва кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] за ч.5 ст. 27 ч.3 ст. 368 КК України. Під час розгляду вказаного кримінального провадження змінювався склад суду. Судові засідання відкладались за клопотаннями прокурора, захисту в наслідок неявки свідків в судове засідання. Судовий розгляд кримінального провадження тривав з 05.07.2013 року. 26.01.2022 року було ухвалено виправдувальний вирок щодо [PERSON] 26.05.2022 року, Київським апеляційним судом в поновленні строку на апеляційне оскарження вироку суду від 22.01.2022 року було відмовлено. Ухвалою Верховного суду від 20.10.2022 року було залишено ухвалу суду апеляційної інстанції від 26.05.2022 року без змін. Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного хворого [PERSON] у останнього було діагностовано гіпертонічну хворобу 2 ступеню кризовий перебіг. Згідно договору про надання правової допомоги від 03.03.2023 року, було укладеного вказаний договір між [PERSON] та адвокатом Кириленко Р.О. Зі змісту акту виконаних робіт щодо надання правової допомоги №01/03/23-цс від 11.04.2023 року вбачається, що адвокатом Кириленко Р.О. було надано усну консультацію, опрацювання судової справи та матеріалів захисту, формувалась роздруківка додатків до позовної заяви та безпосередньо підготовка позовної заяви з 03.04.2023 року по 11.04.2023 року. Вартість цих послуг склала 17000 грн. Згідно прибуткового касового ордеру №01/03/23-ЦС від 11.04.2023 року [PERSON] було сплачено адвокату Кириленко Р.О. витрати на правову допомогу в сумі 17000 грн. Відповідно до актів виконаних робіт та прибуткових касових ордерів від 13.09.2023 року, 01.11.2023 року, 08.02.2024 року та 04.04.2024 року, [PERSON] було сплачено адвокату Кириленко Р.О. в якості оплати правової допомоги за участь у судових засіданнях 2500 грн., за участь в кожному судовому засіданні. Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок протиправної поведінки щодо неї самої, у порушенні нормальних життєвих зв?язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Зі змісту ч.6,7 ст. 1167 ЦК України випливає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» №266/94-ВР, підлягає відшкодуванню шкода завдана громадянинові внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Згідно ст. 2 вказаного Закону, право на відшкодування шкоди виникає зокрема при ухваленні виправдувального вироку. Зі змісту ст. 3 вказаного закону вбачається, що відшкодуванню громадянові з підстав передбачених ст.ст.1-2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», підлягає зокрема й моральна шкода. Відповідно до вимог ст. 4 вказаного Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається яке на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів) що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Зі змісту роз`яснень, які містяться в п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкодив справах від 31.03. 1995 року, при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 розмір грошового відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Зі змісту правових позицій зазначеній у постанові Великої палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15(провадження №14-298цс18) та у постанові від 15.12.2020 року у справі №752/17832/14-ц (провадження №14-538цс19) вбачається, що визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, потрібних для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. При цьому законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Згідно правової позиції зазначеної у постанові Верховного суду від 28.10.2020 року у справі №610/3221/19-ц (провадження №61-9875св20), за кожну із незаконних процесуальних дій органів досудового розслідування та прокуратури, суду особа може вимагати відшкодування моральної шкоди. Вимоги до доказів встановлені ст.77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Аналізуючи докази по вказаній цивільній справі, суд враховує, що позивача було притягнуто до кримінальної відповідальності по кримінальному провадженню №№42013110000000228. Під час проведення досудового розслідування по зазначеному кримінальному провадженню, позивача було затримано, проведено його обшук та повідомлено про підозру співробітниками правоохоронних органів. В подальшому у встановленому законом порядку зазначені процесуальні дії, було визнано відповідними судовим рішеннями незаконними. Далі стосовно позивача було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою і він протягом 10 днів перебував в умовах Київського слідчого ізолятору, поки не була внесена застава та він не був звільнений з-під варти. Протягом більше ніж 9 років проводилось досудове слідство та судовий розгляд кримінального провадження, які закінчились ухваленням виправдувального вироку, який залишився без змін в апеляційній та касаційній інстанції. Враховуючи зазначені обставини, суд вважає, що обставини зазначені позивачем як підстава позовних вимог підпадають під дію Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». При цьому враховуючи правову позицію зазначену у постанові Верховного суду від 28.10.2020 року у справі №610/3221/19-ц (провадження №61-9875св20), суд вважає, що зазначення позивачем 3-х груп підстав для відшкодування завданої моральної шкоди, а саме: - незаконного затримання, незаконного обшуку та незаконного повідомлення про підозру; - незаконного тримання під вартою у Київському слідчому ізоляторі протягом 10 днів; - проведення досудового розслідування та судового розгляду по кримінальному провадженню понад 9 років, є обґрунтованими. Аналізуючи заперечення сторони відповідача, суд вважає, їх не переконливими. Судом враховується, що позивачу було завдано моральну шкоду в наслідок незаконного затримання, незаконного обшуку та незаконного повідомлення про підозру, незаконного тримання під вартою у Київському слідчому ізоляторі протягом 10 днів, а також проведення досудового розслідування та судового розгляду по кримінальному провадженню понад всі розумні строки більше ніж 9 років. Доводи позивача, що він переніс істотний емоційний стрес в наслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, вимушений був прикладати значних зусиль для організації свого життя та здійснення захисту своїх інтересів від кримінального переслідування є слушними. Також суд погоджується з тим, що незаконними процесуальними діями працівників правоохоронних органів, під час досудового розслідування, позивачу як адвокату, було завдано істотну шкоду діловій репутації, що безумовно вплинуло на його відношення з колегами та клієнтами. Протягом тривалого судового розгляду позивач був обмежений в правах, вимушений був постійно відвідувати судові засідання по розгляду його кримінального провадження, доводити свою невинуватість. Не зміг в повній мірі скористатись можливістю, щодо кар`єрного зростання, прийняти участь у різних конкурсах, на зайняття посад зокрема у антикорупційних органах та суді. Зазначені обставини беззаперечно свідчать про завдання моральної шкоди позивачу в наслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності. При визначенні розміру завданої моральної шкоди суд, враховує, правову позицію зазначену у постанові Верховного суду від 25.01.2023 року, у справі №753/22826/19 (провадження №61-11439цс22), згідно якої розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися з урахуванням мінімальної заробітної плати станом на час розгляду справи. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01 квітня 2024 року розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі становить 8000 грн. Враховуючи зазначені обставини та те, що позивач перебував під слідством та судом у період часу з 05.04.2013 року по 26.05.2022 року, що становить 109 місяців та 21 день, відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» гарантований Державою розмір відшкодування моральної шкоди становить за вказаний період 877600 гривень. Проте суд погоджується з доводами позивача, що з урахуванням конкретних обставин справи, глибини та тривалості душевних страждань позивача, що гарантований державою мінімум відшкодування моральної шкоди є недостатнім. Однак, суд вважає, що позивачем в передбаченому законом порядку не доведено, той розмір моральної шкоди який він просить відшкодувати в наслідок незаконного затримання, незаконного обшуку та незаконного повідомлення про підозру, незаконного тримання під вартою у Київському слідчому ізоляторі протягом 10 днів, а також проведення досудового розслідування та судового розгляду по кримінальному провадженню понад розумні строки більше ніж 9 років. З урахуванням конкретних обставин справи суд вважає, що в наслідок незаконного затримання, обшуку та повідомлення про підозру, завдану позивачу моральну шкоду можливо визначити у розмірі 200000 гривень. В наслідок незаконного тримання під вартою протягом 10 днів у Київському слідчому ізоляторі позивачу було завдано моральну шкоду, яку можливо визначити у розмірі 300000 гривень. Стосовно вимог про збільшення відшкодування моральної шкоди в наслідок надзвичайно тривалого досудового розслідування та судового розгляду тривалістю 09 років, 1 місяць та 21 день, суд вважає, що завдану позивачу моральну шкоду можливо визначити у розмірі 900000 гривень. Тому загальний розмір завданої моральної шкоди позивачу в наслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, суд вважає можливим визначити у розмірі 1400000 гривень, що буде відповідати критеріям розумності та співмірності. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать і витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи обставини справи суд вважає необхідним витрати по сплаті судового збору віднести на рахунок Держави. Стосовно витрат на правову допомогу, які понесені позивачем то враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд вважає, необхідним стягнути з відповідача витрати на правову допомогу понесені позивачем пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 3535 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial