Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-16 00:00:00

У липні 2023 року позивачка звернулась з даним позовом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що постановою Київського апеляційного суду від 25.05.2023 року по справі № 369/1237/21 за її позовом до АТ «ТАСКОМБАНК» стягнено з АТ на її користь заробітну плату у вигляді надбавки за березень 2018 року. Також у постанові зазначено, що позбавляючи її надбавки до заробітної плати за березень 2018 року відвідач діяв неправомірно, порушив трудове законодавство та право позивача, що свідчить про наявність вини відповідача у заподіянні моральної шкоди. Зазначає, що у зв`язку з посяганням відповідача на її трудові права та інтереси вона зазнала значної моральної шкоди- негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті тривалих душевних страждань, хвилювань і стресу. Після неправомірних дій керівництва відповідача з примушування її до звільнення та видачі незаконного наказу її постійно переслідувало почуття приниження честі, гідності, престижу, ділової репутації, особливо перед колегами по роботі, що призвело до порушення стосунків з оточуючими людьми. Крім того, вона змушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема звернутись до суду за захистом свого порушеного права, що викликало великий стрес. Через тривалий сильний стрес в неї стався розлад сну, який перейшов в хронічну форму і до кінця не нормалізувався й до тепер. Зазначає, що на момент подання позовної заяви відповідач так і не розрахувався з нею по заробітній платі у вигляді надбавки за березень 2018 року у сумі 5 965,00 грн., а також досі не звільнив за її заявою від 27.05.2021 року, що не дає підстав для розрахунку за ст.116 КЗпП, таким чином нею не пропущено строку на звернення до суду. Просить суд зобов`язати Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» відшкодувати їй моральну шкоду, заподіяну порушенням законодавства про оплату праці, яке встановлено рішенням суду у справі № 369/1237/21 та стягнути з Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» на її користь компенсацію моральної шкоди у сумі 50 000 грн. та судовий збір у сумі 1073,60 грн. Ухвалою Києво-Святошинського\~районного суду\~Київської області\~від 14\~липня 2023\~року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У встановлений строк сторони заперечень щодо такого розгляду не надали. Представником відповідача було подано 09.08.2023 року відзив на позовну заяву яким просить відмовити у задоволені позовної заяви. Також 09.0.2023 представником відповідача та подано заяву про пропуск строків позовної давності, в якій просить застосувати наслідки спливу/пропуску строку позовної давності та відмовити у задоволені позову . 18.08.2023 року позивачка подала відповідь на відзив, з підстав тотожним викладеним у позовній заяві просить повністю відхилити вимоги відповідача, викладені в його відзиві на позовну заяву. 23.01.2024 року позивачкою подано заяву про дотримання строку на звернення до суду. Зазначає, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2014 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень ст.223 КЗпП у взаємозв`язку з положеннями статтей 117,237-1 цього кодексу: В аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів\~про працю\~України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Зазначає, що на момент подання позовної заяви відповідач так і не розрахувався з нею по заробітній платі у вигляді надбавки за березень 2018 року у сумі 5 965,00 грна також досі не звільнив за її заявою від 27.05.2021 року, що не дає підстав для розрахунку за ст.116 КЗпП, таким чином нею не пропущено строку на звернення до суду. Відповідно до ч.5 ст.268\~ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. На час вирішення справи, будь-яких додаткових заяв, клопотань, відповіді на відзив або інших заперечень від сторін до суду не надходило. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено ,що [PERSON] з 16.11.2017 була прийнята на роботу до АТ «Таксомбанк» на посаду керівника напрямку по роботі зі страховими компаніями управління заставного кредитування та страхових продуктів департаменту розвитку роздрібного бізнесу, що підтверджується витягом з наказу № 675-к від 15.11.2017. При прийнятті на роботу позивачу, відповідно до наказу, було встановлено посадовий оклад у розмірі 13 915,00 грн. на місяць та надбавку до посадового окладу у розмірі 5 965,00 грн. на місяць за виконання планових показників пропорційно відпрацьованому часу, а також строк випробування 3 місяці. Згідно наказу голови правління ПАТ «Таксомбанк» № 72-од від 07.03.2018 «Про застосування заходів матеріального впливу» у зв`язку з невиконанням в повному обсязі і порушенням терміну виконання по окремим завданням «Індивідуального плану робіт на випробувальний термін» та порушенням окремих вимог трудового розпорядку, встановленого Правилами внутрішнього трудового розпорядку АТ «Таксомбанк», а саме запізненням на роботу 02.03.2018 було застосовано заходи матеріального впливу у вигляді надбавки у розмірі 100 % за березень 2018 року до [PERSON] , керівника напрямку по роботі зі страховими компаніями управління заставного кредитування та страхових продуктів Департаменту розвитку роздрібного бізнесу. Підставами для даного наказу послугували: Індивідуальний план роботи співробітника на випробувальний термін від 20.11.2017; звіт директора Департаменту розвитку роздрібного бізнесу [PERSON] щодо результатів виконання [PERSON] завдань Індивідуального плану робіт співробітника на випробувальний термін; звіт керівника напрямку по роботі зі страховими компаніями [PERSON] про результати виконання завдань Індивідуального плану робіт співробітника на випробувальний термін; службова записка [PERSON] щодо причин запізнення на роботу 02.03.2018. Наказом директора з управління персоналом АТ «Таксомбанк» № 335-к від 21.05.2019 [PERSON] , керівника напрямку по роботі зі страховими компаніями управління заставного кредитування та страхових продуктів Департаменту розвитку роздрібного бізнесу, звільнити 22 травня 2019 року у зв`язку із відмовою від продовження роботи, у зв`язку із зміною істотних умов праці, згідно з п. 6 ст. 36 КЗпП України. В подальшому, на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.05.2021 вищезазначений наказ був визнаний незаконним та скасований. Постановою Київського апеляційного суду від 25.05.2023 року по справі № 369/1237/21 за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» про порушення законодавства про оплату праці та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку постановив позовні вимоги [PERSON] до АТ про стягнення надбавки до заробітної плати задовольнено. Стягнено з АТ на користь [PERSON] заробітну плату у вигляді надбавки за березень 2018 року у сумі 5 965 грн.. Також у постанові зазначено, що позбавляючи [PERSON] надбавки до заробітної плати за березень 2018 року відповідач діяв неправомірно. Пунктом 9 постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної( немайнової) шкоди" передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Гарантією нормального здійснення фізичними особами особистих немайнових прав є їх належний цивільно-правовий захист (ст. 276 ЦК України). Право на захист особистих немайнових прав - це регламентоване правове регулювання на випадок оспорення, невизнання чи порушення особистого немайнового права. Право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачене ст. 32, 56, 62, 152 Конституції України. Згідно ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23\~ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст.\~1167\~ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті. Верховний Суд України в п. 1 постанови Пленуму\~«Про судову\~практику у\~справах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди» від\~31\~березня 1995\~року №\~4 звернув увагу судів на те, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своє час-не, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов`язаних з відшкодуванням такої шкоди. Крім цього, у п. 3 вищезазначеної Постанови зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 9 постанови Пленуму\~«Про судову\~практику у\~справах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди» від\~31\~березня 1995\~року №\~4 звернуто увагу судів на наступне : «Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, яка визначається від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо». На підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, суд повинен керуватися засадами розумності, виваженості та справедливості. Відповідно положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Враховуючи засади розумності та справедливості, наявність встановлених фактів,той факт, що на момент звернення позивачки до суду відповідачем не виплачена заробітна плата у вигляді надбавки за березень 2018 року, суд приходить висновку про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, а саме в розмірі 2500 грн. 00 коп. У решті позовних вимог суд відмовляє, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що позивач за невиплату премії в 6000 грн. отримав моральну шкоду в заявленому розмірі 50\~000 грн.. Згідно ст. 256, 257\~ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами 1, 5 ст.\~261\~ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Позовна давність, відповідно ч. 1 ст. 260 ЦК України, обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими у ст. 253-255 цього Кодексу. Сплив позовної давності, згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у задоволенні позові. Позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Крім того, суд звертає увагу, що позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом (пункт 1 частини першої статті 268 ЦК України). Відповідно ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При зверненні до суду з даним позовом [PERSON] сплатила судовий збір в розмірі 1073,60 грн. Разом з тим, відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги задоволено на частково, у зв`язку з чим з відповідача на користь Банку слід стягнути судові витрати у розмірі 53,68 грн.. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved