Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-04 00:00:00

16.08.2021 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виділення 1/3 частини квартири в натурі, у якій позивачі просять виділити їм у власність частку спільного майна, а саме кімнату (на плані №2), площею 21 кв.м., в квартирі [ADDRESS] та припинити право спільної часткової власності на квартиру, що належить позивачам. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивачі є власниками по 1/6 частині кожний чотирьох-кімнатної квартири [ADDRESS] . Іншим співвласникам, які є відповідачами у справі, також належить по 1/6 частині квартири кожному. Усі частини є ідеальними. Квартира розташована на першому поверсі будинку, а житлові кімнати не є прохідними чи суміжними. Загальна площа квартири становить 94,2 кв.м., житлова 63,9 кв.м. Між сторонами у справі виникають спори щодо порядку користування та володіння квартирою. Угоди про спосіб виділення часток позивачів із загального майна не досягнуто. Позивачі запропонували викупити належні їм частини квартири для уникнення суперечок, однак така пропозиція була проігнорована. Відповідачі користуються приміщенням як їм зручно і вони займають всю квартиру. Тобто без згоди чи домовленості з позивачами відповідачі користуються належною позивачам 1/3 частиною квартири. Позивачі є батьком та сином, у них добрі стосунки і вони дійшли між собою згоди щодо виділення у їх спільне користування однієї кімнати, що також здійснюється з урахуванням інтересів відповідачів. Посилаючись на положення ст.ст. 364, 183 ЦК України позивачі вказують, що співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності, а річ яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною. Частка, яку просять виділити позивачі, є відокремленою, тому її виділ в натурі можливий. При виділення в натурі частки із спільної часткової власності, право спільної часткової власності припиняється. Ухвалою суду від 26.08.2021 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. Ухвалою від 22.09.2021 року задоволено заяву сторони позивача та суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. Ухвалою суду від 21.01.2022 року задоволено заяву сторони позивача, призначено у справі проведення судової будівельно-технічної експертизи та зупинене провадження у справі до отримання висновку судової експертизи. Ухвалою суду від 20.07.2022 року відновлене провадження у справі та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні. Ухвалою суду від 28.11.2022 року задоволене клопотання сторони позивача, призначено у справі проведення додаткової судової будівельно-технічної експертизи та зупинене провадження у справі до отримання висновку судової експертизи. Ухвалою суду від 27.10.2023 року відновлене провадження у справі та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні. 14.12.2023 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про визнання позову. 14.12.2023 року та 19.02.2024 року до суду надійшли заяви відповідача [PERSON] про визнання позову. 14.12.2023 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про визнання позову. 29.01.2024 року до суду надійшла заява [PERSON] про визнання позову. Протокольною ухвалою суду від 22.02.2024 року відмовлено у прийнятті визнання відповідачами позову та продовжено розгляд справи. Ухвалою суду від 22.02.2024 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивач та або їх представник в судове засідання не з`явились, в матеріалах справи міститься клопотання представника позивачів про розгляд справи без його участі, на задоволенні позову наполягає. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що не має заперечень проти задоволення позову, але при вирішенні справи покладається на розсуд суду. Стосовно всіх інших відповідачів, у матеріалах справи наявні їх клопотання про розгляд справи без їх участі. Суд, вислухавши пояснення відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачам та відповідачам у справі в рівних долях, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло (а.с. 4). За змістом поданого разом з позовною заявою експертного висновку експерта-оцінювача [PERSON] : «Враховуючи вимоги нормативної законодавчо-технічної документації, архітектурно-планувальне рішення квартири спільного заселення, у тому числі приміщення обстежуваної квартири та значну частку, що складає 1/3 в рівних долях, [PERSON] та [PERSON] , експерт дійшов висновку - виділення у власність зі спільного майна 1/3 частини квартири з технічної точки зору є можливим: згідно технічних характеристик квартири, виділити житлову кімнату площею 21,1 кв.м., що становить 1/3 частину загальної житлової площі 63,9 кв.м.; згідно технічних характеристик квартири, виділити 10,3 кв.м., що становить 1/3 частини площі у місцях загального користування (коридор, санвузол, кухня, балкон), загальна площа, яких становить 30,3 кв.м.». (а.с. 9). Разом з цим, відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №3214 від 14.07.2022 року: поділ в натурі квартири [ADDRESS] відповідно до ідеальних часток співвласників або близьких до ідеальних, що передбачає влаштування шести окремих ізольованих квартир, з дотриманням вимог нормативних документів, технічно не можливо, оскільки не можливо при такому поділі виконати вимоги пунктів 5.18, 5.19, 5.21, 5.22, 7.34 ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення», 19.6 ДБН В.2.5-64:2012 «Внутрішній водопровід та каналізація. Частина І. Проектування. Частина ІІ. Будівництво»; Поділ квартири [ADDRESS] шляхом виділення [PERSON] та [PERSON] в натурі житлової кімнати площею 21,1 кв.м. (в технічному паспорті під № 2 ) з дотриманням вимог нормативних документів, технічно не можливо, оскільки не можливо при такому поділі виконати вимоги пунктів 5.18, 5.19, 5.21, 5.22, 7.34 ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення», 19.6 ДБН В.2.5-64:2012 «Внутрішній водопровід та каналізація. Частина І. Проектування. Частина ІІ. Будівництво» (а.с. 95-109). Відповідно до висновку експерта за результатами проведення додаткової судової будівельно-технічної експертизи №3383 від 14.06.2023 року: Встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] шляхом надання у користування співвласникам [PERSON] та [PERSON] житлової кімнати площею 21,1 кв.в. (в технічному паспорті під №2) та лоджії, яка примикає до даної житлової кімнати, та залишення приміщення вбиральні, ванної кімнати, кухні та коридору у спільному користуванні співвласників, технічно можливо (а.с. 157-169). При цьому, слід зазначити, що після проведення судових експертиз сторона позивача не змінювала своїх позовних вимог з виділення частки майна в натрі на встановлення порядку користування приміщеннями квартири. Відповідно до положень ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. За змістом ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 386 ЦК України, Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно ст. 325 ЦК України, суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ст. 357 ЦК України). Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ст. 358 ЦК України). Згідно ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст. 183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється (ст. 367 ЦК України). Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.ст. 76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи наявні у справі докази з приводу можливості виділення в натурі позивачам їх частки у праві власності на квартиру, суд дійшов висновку, що такий виділ є неможливим, у даному випадку квартира є неподільною річчю, відповідно у задоволенні позову слід відмовити. Суд не приймає як допустимий, достовірний та достатній доказ можливості поділу квартири в натурі наданий стороною позивача разом із позовом експертний висновок експерта-оцінювача [PERSON] , оскільки цей висновок був складений на замовлення позивачів і за його змістом експерт не попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та у ньому не зазначено, що він складений для подання до суду. Крім того, висновок містить лише узагальнюючу інформацію і відсутні конкретні дані про те, яким чином можна улаштувати окремий вхід до кімнати площею 21,1 кв.м. з вулиці та яким чином можна розділити в натурі місця загального користування і улаштувати окремий санвузол й кухню для кімнати площею 21,1 кв.м. аби виділене майно дійсно мало статус окремого від іншої частини квартири. Натомість суд приймає як належний, допустимий, достатній та достовірний доказ неможливості поділу квартири в натурі висновок експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №3214 від 14.07.2022 року за змістом якого поділ в натурі квартири [ADDRESS] не є технічно можливим, адже експерт був попереджений ухвалою суду про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і він містить обґрунтування неможливості такого поділу із посиланням на те, що при поділі в натурі не можливо виконати вимоги пунктів 5.18, 5.19, 5.21, 5.22, 7.34 ДБН В.2.2-15:2019 «Житлові будинки. Основні положення», 19.6 ДБН В.2.5-64:2012 «Внутрішній водопровід та каналізація. Частина І. Проектування. Частина ІІ. Будівництво». За наведених обставин суд відмовляє у задоволенні позову про виділення 1/3 частини квартири в натурі, оскільки провести поділ квартири в натурі не є можливим. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed