Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-18 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін та інших учасників справи: представник позивача просить визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , залишивши його на утриманні та вихованні його довірителя [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] з [PERSON] певний період часу перебував і проживав у незареєстованому шлюбі, під час якого в них народився син [PERSON] , [INFO] . На даний час відповідачка покинула їх, не піклується про їхню сім`ю, матеріально не забезпечує, не приділяє належної уваги вихованню дитини. У зв`язку з постійними конфліктами та непорозуміннями їхня сім`я фактично розпалася. Разом із відповідачкою вони не проживають, жодних стосунків не підтримують. При цьому місце проживання їхнього сина юридично не визначено, що створює для [PERSON] перешкоди для повної реалізації майнових прав та обов`язків як батька їхньої дитини, так і прав та обов`язків самої дитини. Його пропозицію домовитись про участь відповідачки у вихованні їхнього сина остання залишила без відповіді, до спільної домовленості вони не дійшли. Позивач вимушений сам утримувати та виховувати сина. Відповідачка ж його вихованням зовсім не займається, не бачиться з ним. Щоб уникнути негативного впливу матері на дитину, батько змушений звернутися до суду з позовом, в якому просить передати (залишити) йому на виховання сина, визначивши його місце проживання з ним. Він також неодноразово просив надати йому можливість самостійно виховувати їхнього малолітнього сина, визначивши місце проживання з ним, про що укласти відповідний нотаріальний договір, однак відповідачка на це не погодилась, що також змушує звертатися до суду з даним позовом. Він має постійне місце роботи з високою та стабільною заробітною платою і тільки він один виховує та матеріально забезпечує сина. Він хоче дати дитині освіту та забезпечити добробут дитини, натомість відповідачка такого наміру та бажання не має, тому буде згідна, щоб їхній спільний син виховувався тільки ним одноособово в його помешканні. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити. Додатково зазначив, що він із відповідачкою в зареєстрованому шлюбі не перебував, але під час їхніх фактичних шлюбних відносин у них народився син [PERSON] . Батьком дитини він був записаний за його ж заявою. Спочатку всі вони жили разом, а потім відповідачка почала виїжджати за кордон. Відколи син пішов до школи повністю його вихованням почав займатися тільки він. І так вже більше 7 років він самостійно виховує сина. Відповідачка ж проживає за кордоном з іншим чоловіком. Звертаючись до суду, він хоче юридично закріпити факт проживання сина з ним, оскільки за відсутності такого він не може в повній мірі реалізувати наявні в нього права та обов`язки щодо дитини, а саме в лікарні запитують де мама і чому він з дитиною, також по дорозі до школи його автомобіль зупиняли працівники поліції, які роз`яснювали йому, що реєстрації дитини з ним недостатньо, факт проживання сина з ним має бути закріплений документально (рішенням суду). Представник позивача - адвокат Коцкович Р.М. у судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя. Просив позов задовольнити. Додатково зазначив, що позов пред`явлено до суду, оскільки сторони не досягли згоди та не уклали договір про визначення місця проживання дитини в позасудовому порядку. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала заяву, в якій вказала, що жодних заперечень щодо задоволення позовної заяви і визначення з батьком місця проживання її дитини [PERSON] не має, оскільки вона не бажає, щоб її син проживав з нею. Вона постійно знаходиться з межами території України, де влаштовує своє особисте життя, постійно проживає та працює. На територію України майже не приїжджає, тому не має змоги виховувати та доглядати за своєю дитиною. Цим займається тільки батько [PERSON] , чого вона не заперечує. За кордоном у неї є інша сім`я та чоловік, якому її дитина не потрібна. Вона не бажає жертвувати своїм особистим щастям та особистим життям заради дитини, в якої є батько, з яким він постійно проживає. У зв`язку з цим, користуючись своїм правом, передбаченим ч. 1 ст. 174 ЦПК України, вона повністю визнає заявлені до неї позовні вимоги та не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позову [PERSON] до неї про визначення місця проживання дитини. Наслідки визнання позову їй відомі (а.с. 34). Представниця органу опіки та піклування та третьої особи [PERSON] у судовому засіданні вказала, що питання про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] було винесено на розгляд комісії за ухвалою суду. Було встановлено, що дитина проживає з батьком, мати перебуває за кордоном. Спору між батьками про місце проживання сина, з врахуванням заяви матері, яка дала згоду на проживання дитини з батьком, не встановлено. Однак, враховуючи, що мама перебуває за кордоном, що унеможливлює з`ясувати її позицію щодо певних питань щодо дитини, з метою захисту прав та інтересів малолітньої особи всі члени комісії прийшли до висновку за доцільне все таки визначити місце проживання дитини з батьком. Останній офіційно не працює, підробляє у приватних громадян, позитивно характеризується. Заяви та клопотання сторін, інших учасників справи, процесуальні дії у справі: ухвалою суду від 24.01.2024 відкрито провадження у даній справі та призначено провести підготовче судове засідання за участю сторін. 25 січня 2024 року поступило клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Долинської міської ради. 22 лютого 2024 року відповідачка подала нотаріально посвідчену заяву про визнання позову. Ухвалою суду від 23.02.2024 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачки, Службу у справах дітей Долинської міської ради. 22 березня 2024 року представниця органу опіки та піклування подала висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини, затверджений рішенням виконавчого комітету Долинської міської ради. Ухвалою суду від 22.03.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 19 квітня 2024 року заслухано малолітнього [PERSON] , [INFO] . Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: як встановлено в судовому засіданні, сторони не перебували в зареєстрованому шлюбі. Під час фактичних шлюбних відносин у них народився син [PERSON] , [INFO] , його батьками записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 8). Згідно із даними Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст. 126, 133, 135 СК України № 00043459213 від 06.02.2024, відомості про батька [PERSON] , [INFO] , записані відповідно до ст. 126 СК України (а.с. 39), тобто за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Згідно з витягами з Реєстру територіальної громади від 14.12.2023, [PERSON] (з 04.11.1993) та [PERSON] (з 15.02.2012) зареєстровані в [ADDRESS] (а.с. 18, 19). Відповідачка [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] (а.с. 23). Як вбачається із даних її закордонного паспорта, вона з 2018 року регулярно виїжджає за межі України (а.с. 11-12). Згідно з актами обстеження від 11.12.2023 та 14.02.2023, під час обстеження встановлено, що [PERSON] проживає разом з сином [PERSON] . З мамою сина в шлюбі не перебуває, разом не проживають, спільне господарсьво не ведуть. Мама участі у вихованні дитини не бере (а.с. 16, 17). В довідках зі шкільних закладів № 6 від 24.01.2023 та № 83 від 20.12.2023 вказано, що [PERSON] не виконує свої обов`язки щодо виховання та навчання сина [PERSON] , часто перебуває за межами Украни, не спілкується з дитиною в повному обсязі, який є необхідний для її нормального розвитку, не відвідує батьківські збори, ігнорує дзвінки від класного керівника, не цікавиться життям класу. Психологом закладу було проведено ряд бесід, на основі яких встановлено, що син має тісий зв`язок з батьком. У зв`язку з цим відповідальність за виховання та навчання сина рекомендовано покласти на батька [PERSON] , тому що дитина потребує більшого піклування, догляду та опіки (а.с. 9, 10). Адвокат Коцкович Р.М. від імені [PERSON] адресував органу опіки та піклування заяву від 22.01.2024 (а.с. 21), однак будь-яких даних про отримання такої заяви його адресатом матеріали справи не містять. На виконання ухвали Долинського районного суду Івано-Франківської області від 24.01.2024 органом опіки та піклування до матеріалів справи долучено висновок, затверджений рішенням виконавчого комітету від 15.03.2024 № 942, в якому орган опіки та піклування вважає за доцільним визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] . У висновку також вказано, що питання про визначення місця проживання дитини [PERSON] було розглянуто комісією з питань захисту прав дитини Долинської міської ради 08.03.2024. Члени комісії заслухали батька [PERSON] , який повідомив, що саме він дбає про сина та забезпечує комфортні умови проживання і розвитку. Також заслухано думку дитини [PERSON] , зі слів якого, він і надалі хоче проживати з батьком. Мати дитини [PERSON] на засідання комісії не з`явилася (а.с. 45-47). В судовому засіданні була заслухала думка малолітнього [PERSON] , який вказав, що він на даний час живе з татом і надалі хоче проживати з ним. Його мама проживає за кордоном та не пропонує йому їхати до неї. Оцінка суду: беручи до уваги пояснення сторони позивача, вислухавши думку дитини, вивчивши визнання позову відповідачкою, дослідивши докази, які надані на обґрунтування позовних вимог, висновок органу опіки та піклування, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд дійшов таких висновків. Як встановлено з матеріалів справи, сторони певний час проживали в незареєстрованому шлюбі. У них народився син [PERSON] , який на даний час досяг 12 років. Останній з народження зареєстрований за місцем реєстрації батька [PERSON] , з яким проживає по даний час. Сторони припинили фактичні шлюбні відносини, відповідачка [PERSON] проживає окремо, зареєстрована за іншою адресою, часто перебуває за межами України. Позивач зазначає, що він самостійно займається вихованням дитини, однак, у зв`язку з відсутністю юридичного оформлення місця проживання такої з ним, він позбавлений можливості реалізувати повний спектр наданих йому батьківських прав та нести обов`язки, оскільки при отриманні послуг у різних органах (медичних закладах, правоохоронних органах, тощо) виникають питання ставлення (згоди/незгоди) матері до таких. Так як остання більшість часу перебуває за межами України, сторони не можуть спільно вирішувати питання щодо сина, що [PERSON] підтвердила у своїй нотарільно завіреній заяві, не заперечивши щодо визначення місця проживання дитини з батьком та її виховання ним. Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Частиною 1 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При розгляді даної справи встановлено, що батьки малолітнього [PERSON] дійшли згоди щодо його місця проживання. Такий зареєстрований, проживає разом з батьком та бажає з ним проживати і надалі, а мати не заперечує щодо цього. Жодних вимог про зміну місця проживання, бажань, щоб дитина проживала разом з нею, [PERSON] не висловлювала ні під час розгляду справи, не виникало таких спорів і до звернення позивача до суду з даною позовною заявою. Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Таким чином, положення сімейного законодавства передбачають, що суд визначає місце проживання дитини тільки в тому випадку, якщо сторони не досягли спільної згоди з даного приводу. При цьому, з огляду на вищевказану позицію Верховного Суду, за відсутності спору щодо того, з ким із батьків буде проживати дитина, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із одним із батьків. Як встановлено вище, сторони не перебували в зареєстрованому шлюбі, тому після припинення фактичних шлюбних відносин навіть за відсутності спору позивач позбавлений можливості підтвердити, що дитина проживає з ним та саме він несе обов`язки із забезпечення їй належних побутових умов. Орган опіки та піклування прийшов до висновку, що в інтересах дитини, враховуючи відсутність матері в країні проживання сина, є доцільним, щоб таке місце проживання було зафіксовано у відповідному документі. Тому, виходячи з вищевикладеного, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, в межах доводів та вимог даного позову, встановивши, що дитина як до, так і після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживає разом з батьком, суд вважає, що з метою якнайкращих інтересів неповнолітнього [PERSON] , з урахуванням його думки та висновку органу опіки та піклування, після припинення фактичних шлюбних відносин сторін слід залишити проживати їхнього сина з батьком - [PERSON] , чим констатувати місце проживання дитини, не визначаючи та не змінюючи його. Щодо залишення дитини на утриманні та вихованні батька, суд зазначає таке. Рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини визначена у ст. 141 СК України, а саме: мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Преамбула та ст. 7, 9, 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачають, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння, дитина, наскільки це можливо, повинна знати своїх батьків, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню. З метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у Конвенції, держави-учасниці надають батькам належну допомогу у виконанні обов`язків по вихованню дітей. В п. 54 рішення ЄСПЛ у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції (995_004 ) не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). У п. 76 рішенні від 11.07.2017 у справі "М.С. проти України" Європейський Суд з прав людини дійшов висновку про те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним (див. справу "Мамчур проти України", заява № 10383/09, § 100, 16 липня 2015 року). Таким чином, законодавством визначено рівність батьківських прав та обов`язків щодо дітей, у тому числі щодо їх утримання, виховання, які презюмуються законодавством і лише під час вирішення сімейних правовідносин такі можуть бути спростовані. Тобто у випадку, коли мати не виконує обов`язку утримувати дитину, то це порушує права дитини і може стати підставою для звернення до суду для примусового стягнення аліментів на утримання дитини. Водночас, якщо мама не позбавлена батьківських прав, і відсутнє будь-яке рішення органу опіки і піклування щодо встановлення режиму спілкування із дитиною, що має місце у цій справі, відповідачка у будь-який час має право і обов`язок брати участь у вихованні дитини, і закріплення таких обов`язків тільки за батьком суперечило б як правам дитини, так і чинному законодавству. В даному випадку позивач, заявлячи вимогу про визначення місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , залишивши останнього на його утриманні та вихованні, фактично намагається юридично закріпити за собою статус батька, який самостійно виховує дитину віком до 18 років, при цьому не позбавляючи відповідачки батьківських прав. Така ситуація суперечила б самій суті цього статусу і не відповідає інтересам дитини, оскільки у разі порушення права дитини на батьківське виховання позивач повинен вживати заходів для захисту прав та інтересів дитини, щоб у майбутньому дитина не мала обов`язків стосовно такої матері. З викладених мотивів суд дійшов висновку, що залишення малолітнього [PERSON] тільки на вихованні та утриманні батька не відповідає інтересам дитини, такий спосіб захисту не передбачений, тому у задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Долинської міської ради, про визначення місця проживання дитини слід задовольнити частково. Розподіл судових витрат: питання судових витрат суд вирішує за правилами ст. 141 ЦПК України, при цьому враховує, що до судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи, останній відносить оплату судового збору у розмірі 1211,20 грн, що підтверджується квитанцією (а.с. 20), однак як такі, так і витрати на професійну правничу допомогу, просить залишити за ним. На підставі викладеного,

Outcome: partial