Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

07 лютого 2024 року [PERSON] звернувся до суду з даною заявою мотивуючи її тим, що він є сином [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] видане Жданівським Жовтневим ЗАГС Донецької області від 28.03.1973 року. Заява обґрунтована тим, що 29.12.2023 року, внаслідок тривалої хвороби на цукровий діабет, атеросклероз судин нижніх кінцівок та ускладнень після вірусної хвороби на коронавірусну інфекцію COVID-19, помер його батько [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , яке наразі входить до переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточені (блокуванні), тобто яке на даний час є територію, де не діє жоден орган державної влади України. У зв`язку з чим він не має можливості отримати медичний або будь-який інший документ, що може свідчити про факт смерті батька та бути прийнятий відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», від 01.07.2010№ 2398-УІ. При цьому, документи про констатацію смерті особи з медичного закладу, довідку з моргу або копії документів про поховання в окупаційній владі можливо отримати лише при встановленні родинних зв`язків. Також вказав, що станом на дату звернення із заявою до суду, у якості доказів факту смерті [PERSON] він має можливість надати суду лише фотографії могили батька, копію листування засобами мобільного застосунку «Viber» із мешканцями села Інзовка - знайомими та сусідами батька, та фотокопії свідчень очевидців. За даним фактом заявник до органів РАЦС не звертався, оскільки смерть його батька відбулася на окупованій території, а саме місцем смерті [PERSON] , [INFO] є м. Бердянськ, Запорізька область, Україна, а місцем його поховання є - с. Інзівка, Бердянський район, Запорізька область. Встановлення даного факту необхідно заявнику для державної реєстрації смерті померлої особи, проведеної державним органом України та отримання свідоцтва про смерть державного зразка. Тому заявник просить суд встановити факт смерті громадянина України [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] у м. Бердянськ, Запорізька область, Україна. Заявник у судове засідання не з`явився. При цьому, разом із заявою про встановлення факту смерті подав до суду заяву, в якій просив суд проводити судовий розгляд справи за його відсутності. Представник заінтересованої особи в судове засідання також не з`явився, про день, час та місце розгляду справи заінтересована особа повідомлялася належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з ч.1 ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Так, 07.02.2024 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області з заявою про встановлення факту смерті звернуся [PERSON] , де заінтересована особа: Боярський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Київ). Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.02.2024 року у справі за заявою [PERSON] було відкрито провадження та призначено її до судового розгляду в порядку окремого провадження. Під час судового розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] є сином [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявною у матеріалах справи копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Жданівським Жовтневим ЗАГС Донецької області від 28.03.1973 року. Відповідно до копії паспорту [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] виданого Приморським РВ УМВС України в Запорізькій області, від 04.04.2003 року, вбачається, що [PERSON] є громадянином України та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . При цьому, зі змісту заяви [PERSON] вбачається, що 29.12.2023 року, внаслідок тривалої хвороби на цукровий діабет, атеросклероз судин нижніх кінцівок та ускладнень після вірусної хвороби на коронавірусну інфекцію COVID-19, помер його батько [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , яке наразі входить до переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій, перебувають в тимчасовій окупації, оточені (блокуванні), тобто яке на даний час є територію, де не діє жоден орган державної влади України. Унаслідок наведених обставин, заявник [PERSON] просить суд встановити факт смерті громадянина України [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] у м. Бердянськ, Запорізька область, Україна. На підтвердження факту смерті [PERSON] , [INFO] , заявником надано суду виписку із медичної карти стаціонарного хворого ГБУЗ «Бердянська міська лікарня» видану на ім`я [PERSON] , фото з кладовища, скріншоти переписки та копії письмових пояснень осіб, що були присутні при похованні [PERSON] . Так, із наданої до суду виписки із медичної карти стаціонарного хворого ГБУЗ «Бердянська міська лікарня», виданої на ім`я [PERSON] , вбачається, що він 28.01.2023 року перебував на стаціонарному лікуванні в ГБУЗ «Бердянська міська лікарня» з діагнозом ОАС судин нижніх кінцівок, бедренно-підколінна окклюзія зліва ХИ ІV гангрена лівої стопи, де йому призначено та надано лікування. З наданих до суду фото, вбачається територія кладовища, на якій розміщена могила, де встановлений хрест з табличкою, що містить наступні відомості - [PERSON] , 20.051951 р. - 29.12.2023 р. З наданих до суду скріншотів переписки вбачається, що [PERSON] просить допомоги в знайомих батька в збиранні доказів на підтвердження факту смерті батька, повідомлення про обставини поховання та висловлення співчуттів. Аналогічні пояснення містяться в фотокопіях письмових пояснень [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що були присутні при похованні [PERSON] та які в поясненнях підтверджують, настання смерті [PERSON] . При цьому, заявником у заяві також вказано, що будь-яких інших доказів на підтвердження даного факту він отримати немає змоги. Крім того, з заяви [PERSON] , вбачається, що встановлення даного факту необхідно заявнику для державної реєстрації смерті померлої особи, проведеної державним органом України та отримання свідоцтва про смерть державного зразка і в подальшому для використання його в цивільно-правових відносинах. Відповідно до статті 17 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану» (зі змінами та доповненнями), підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Заява про державну реєстрацію смерті подається не пізніше трьох днів з дня настання смерті або виявлення трупа, а в разі якщо неможливо одержати документ закладу охорони здоров`я або судово-медичної установи,- не пізніше п`яти днів. Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за одним місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі: якщо заява надійшла після закінчення одного року з дня настання смерті; встановлення у судовому порядку факту смерті; звернення для реєстрації смерті особи, оголошеної судом померлою. У разі настання смерті в дорозі (у поїзді, на судні, в літаку тощо) державна реєстрація смерті може бути проведена в найближчому органі державної реєстрації актів цивільного стану. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністративного закладу охорони здоров`я, де настала смерть, та інших осіб. Про державну реєстрацію смерті іноземця відділ державної реєстрації актів цивільного стану повідомляє Міністерство закордонних справ України. Форма лікарського свідоцтва про смерть, що видається закладами охорони здоров`я або судово-медичною установою та вимоги і підстави його заповнення встановлені Інструкцією щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть (форма №106/о), затвердженою Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року №545. Зокрема, Інструкцією серед іншого встановлено, що: лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і записів у медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результату розтину (пункт 2.2.); у разі, якщо смерть настала внаслідок дії зовнішніх факторів (травми, асфіксії, дії крайніх температур, електричного струму, отруєнь тощо), після штучного аборту, проведеного поза межами медичного закладу, смерті на виробництві, при раптовій смерті дітей першого року життя та інших осіб, які не перебували під медичним наглядом, померлих, особа яких не встановлена, а також у тих випадках, коли є підозра на насильницьку смерть, лікарське свідоцтво про смерть видається судово-медичним експертом після розтину (пункт 2.3.); забороняється видача лікарського свідоцтва про смерть заочно, без особистого встановлення лікарем факту смерті. У виняткових випадках свідоцтво про смерть може бути видано лікарем, який встановив смерть тільки на підставі огляду трупа (при відсутності ознак або підозри на насильницьку смерть) та даних медичної документації про наявність у померлого при житті хвороб, які в своєму перебігу могли призвести до настання смерті (пункт 2.4.). Таким чином, діюче законодавство України передбачає державну реєстрацію факту смерті або на підставі лікарського свідоцтва про смерть, або на підставі рішення суду. При цьому видача лікарського свідоцтва про смерть заочно, тобто без встановлення лікарем факту смерті, забороняється. Враховуючи викладене, єдиною підставою для державної реєстрації смерті в даних випадках є рішення суду про встановлення факту смерті. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. За ч.ч. 3, 4 ст. 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» - тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території (Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Законом України від 21.04.2022р. «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України» були внесені зміни до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Зокрема, згідно із п.7 ст.1-1 Закону, тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації. Після 24 лютого 2022 року ознак тимчасово окупованих територій набули окремі райони Київської, Чернігівської, Харківської, Сумської, Луганської, Донецької, Дніпропетровської, Запорізької, Херсонської областей. Частина цих територій тимчасово контролюється російською армією, а відтак функціонування звичних механізмів реєстрації актів цивільного стану, зокрема, народження або смерті особи, там не відбувається. При цьому, відповідно до Наказу від 25.04.2022р. №75 Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України «Про затвердження Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 23 жовтня 2022 року», місто Бердянськ та Бердянський район Запорізької області входить до переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на дату звернення до суду. У силу положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» основою гуманітарної, соціальної та економічної політики держави Україна стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист і повноцінна реалізація національно-культурних, соціальних та політичних прав громадян України, у тому числі корінних народів та національних меншин. Відповідно до статті 9 вказаного Закону, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України. Згідно ч. 1 ст. 18 Закону громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, після залишення ними тимчасово окупованої території. Зі змісту ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону вбачається, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. При цьому, у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвинув цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Разом з тим, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України). Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У відповідності до ч.1, ч.2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, державна реєстрація смерті [PERSON] , [INFO] в органах реєстрації актів цивільного стану не проводилась. При цьому, враховуючи надані в розпорядження суду докази, які досліджені під час судового розгляду, суд вважає, що заявником не надано суду достатніх належних і достовірних доказів, що підтверджували б факт смерті [PERSON] , [INFO] , який відповідно до заяви помер [INFO] у м. Бердянськ, Запорізької області, оскільки надані заявником фото-копії місця поховання, скріншоти переписки з телефону та фотокопії пояснень невідомих суду осіб, а також довідка про перебування на стаціонарному лікуванні [PERSON] , у своїй сукупності є неналежними та недостатніми доказами факту смерті, тому не беруться судом до уваги. З огляду на викладене, враховуючи відсутність належних, допустимих, а також достатніх доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що підстави для встановлення факту смерті [PERSON] , [INFO] на тимчасово окупованій території України в порядку окремого провадження відсутні, а тому заява [PERSON] про встановлення факту смерті задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed