Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-16 00:00:00

В провадження Роздільнянського районного суду Одеської області 19 лютого 2024 року надійшла вищевказана позовна заява, згідно якої представник позивача [PERSON] просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 2479627 в розмірі 27\~462,00 гривень та понесені судові витрати. Стислий виклад позиції позивача. 17 жовтня 2021 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачем було укладено кредитний договір № 2479627 (далі Договір). Укладення Договору здійснювалось сторонами за допомогою ІТС Товариства, доступ до якої забезпечується клієнту через Веб-сайт або Мобільний додаток (пункт 1.1. Договору). Підписанням Договору, відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма правилами надання коштів. Далі, 11 серпня 2023 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та позивачем було укладено договір факторингу № 11082023, згідно якого позивач з поміж іншого набув права грошової вимоги до відповідача за Договором на загальну суму 27\~462,00 гривень, з яких 11 500,00 гривень (сума заборгованості за основною сумою боргу), 15 962,00 гривень (сума заборгованості за процентами). Стислий виклад заперечень відповідача. [PERSON] у встановлений судом строк подав відзив, згідно якого просив відмовити позивачу в задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, оскільки ним сплачено заборгованість за тілом кредиту у розмірі 11 500,00 гривень. В частині стягнення витрат за процентами просив стягнути у розмірі 6865,50 гривень, оскільки строк кредиту відповідно до пункту 1.3 Договору складає 30 днів, а процентна ставка становить 1,99 %. Процесуальні дії у справі (крім протокольних). 27 лютого 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с. 42 - 43). Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 17 жовтня 2021 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачем було укладено Договір (а.с. 5 14). Пункт 1.2. Договору визначає, що на умовах, встановлених Договором, Товариство зобов`язується надати Клієнту грошові кошти в гривні (далі кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати обов`язки, передбачені Договором. Відповідно до пункту 1.3. Договору строк кредиту 30 днів. Детальний термін визначений у Додатку № 1 до цього Договору. Зокрема, згідно вказаного Додатку, дата видачі коштів 17 жовтня 2021 року, дата платежу 16 листопада 2021 року (а.с. 12). Згідно пункту 1.4.1 Договору стандартна процентна ставка становить 1,99 %. В подальшому, 11 серпня 2023 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та позивачем було укладено договір факторингу № 11082023, згідно якого позивач з поміж іншого набув права грошової вимоги до відповідача за Договором на загальну суму 27\~462,00 гривень, з яких 11 500,00 гривень (сума заборгованості за основною сумою боргу), 15 962,00 гривень (сума заборгованості за процентами) (а.с. 15 19). У свою чергу, відповідач надав дві довідки та виписки по картці на підтвердження факту погашення ним заборгованості по кредиту, згідно яких він сплатив (здійснив переказ) коштів, зокрема, 20 листопада 2021 року у розмірі 7500,00 гривень (деталі операції, переказ зі своєї карти) (а.с. 52), та 30 грудня 2021 року у розмірі 4000,00 гривень (деталі операції, переказ зі своєї карти) (а.с. 53, а.с. 62 - 65). Водночас, статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Статтею 89\~ЦПК України\~передбачено,\~що суд\~оцінює докази\~за своїм\~внутрішнім переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів.\~Жодні докази\~не мають\~для суду\~заздалегідь встановленої\~сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності.\~Суд надає\~оцінку як\~зібраним у\~справі доказам\~в цілому,\~так і\~кожному доказу\~(групі\~однотипних доказів),\~який міститься\~у справі,\~мотивує відхилення\~або врахування\~кожного доказу\~(групи\~доказів). Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, та норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України). Судом встановлено, що між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та відповідачем було укладено Договір за допомогою ІТС Товариства, що не оспорюється сторонами. Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що\~електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та\~Господарським\~кодексами України, а також іншими актами законодавства.\~Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~статтею 12\~цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним\~статтею 12\~цього Закону, є оригіналом такого документа.\~Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.\~Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому\~статтею 12\~цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому\~статтею 12\~цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частина п`ята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до\~Закону України\~«Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; -\~електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 7 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України). Диспозиція частини 1 статті 526 ЦК України регламентує, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Поряд з цим, судом встановлено, що всупереч умов укладеного Договору, зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів, а також виконання інших зобов`язань в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених Договором, відповідачем належним чином не виконувалися. Згідно частини першої статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Далі, між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та позивачем було укладено договір факторингу, згідно якого позивач з поміж іншого набув права грошової вимоги до відповідача за Договором на загальну суму 27\~462,00 гривень, з яких 11 500,00 гривень (сума заборгованості за основною сумою боргу), 15 962,00 гривень (сума заборгованості за процентами) (а.с. 15 19). Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15 "...боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. ... неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі". При цьому, суд відхиляє аргументи відповідача щодо нарахування процентів, оскільки пункт 4.2.1 Договору визначає, що сторони домовились, що у випадку, якщо у Клієнта на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації) наявна заборгованість за кредитом, та Клієнт не продовжив строк кредиту відповідно до пункту 4.1.1. 4.1.6. Договору, за цим Договором застосовується автоматичне продовження строку користування кредитом (автопролонгація) з наступного дня після запланованої дати повернення кредиту. Пункт 4.2.6 Договору визначиє, що Договір припиняється в день повного повернення Клієнтом суми кредиту, процентів за користування кредитом та штрафу/пені за прострочення виконання грошового зобов`язання (за наявності). Датою закінчення строку дії Договору є дата надходження повної суми заборгованості за Договором на рахунок Товариства, тобто, строк дії Договору автоматично продовжився. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року у справі №6-14194св14, зроблено висновок, що підтвердженням суми заборгованості є кредитний договір, договір факторингу, який у встановленому порядку недійсним не визнаний та в якому визначено розмір відступленої заборгованості, та розрахунок кредитної заборгованості, здійснений банком при відступленні права вимоги. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Договір факторингу у встановленому порядку недійсним не визнаний, тобто, в силу статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності вказаного правочину. При цьому, суд зазначає, що відповідач не був позбавлений можливості надати власний розрахунок із відповідними доказами, однак таким правом не скористався. На підставі викладеного, надавши оцінку аргументам сторін, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. Відносно інших аргументів сторін, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Розподіл судових витрат. Відповідно до\~частини першої\~статті 141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пункт перший частини другої вказаної статті ЦПК України визначає, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Outcome: approved