Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-03 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] (далі-позивач) звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Управління патрульної поліції у місті Києві (далі - відповідач 1), Державної казначейської служби (далі - відповідач 2) про відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями працівників патрульної поліції та просив суд стягнути з Державного бюджету на користь [PERSON] у рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000, 00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 12.11.2020 відносно, [PERSON] , [INFO] , інспектором ІР45111 (ЗОПБ) у м. Києві ДПП лейтенантом поліції Коломієць Олегом Миколайовичем, було складено протокол серії ДПР 18 № 046324 за порушення п. 2.5 Правил дорожнього руху, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП. Вказує, що до нього незаконно були застосовані спеціальні засоби (кайданки) та поліцейського примусу, що є крайньою мірою і може застосовуватися лише в заходи особливих випадках, незаконно складено щодо нього протокол про адміністративне правопорушення. Вказаними діями працівників екіпажу патрульної поліції «РУБІН»-0115» у складі поліцейського роти № 1 батальйону № 4 полку № 1 (з обслуговування правого берега) управління капітана поліції Гудзенком Сергієм Олександровичем (0035378) та інспектора роти № 1 батальйону № 4 полку 1 (з обслуговування правого берега) лейтенант поліції Коломійцем Олегом Миколайовичем (0176498) позивачу було завдано сильних душевних страждань, останній пережив стрес, який досі супроводжується почуттям розгубленості, тривоги та безпомічності. Постановою Печерського районного суду міста Києва від 26.01.2021 провадження у справі № 757/54394/20-п про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 130 КУПАП було закрито у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. На підставі викладеного, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 25.01.2022 року цивільну справу №752/1358/22-ц за позовом [PERSON] до Управління патрульної поліції у місті Києві, Державної казначейської служби про відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями працівників патрульної поліції, передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.02.2022 року позовну заяву [PERSON] до Управління патрульної поліції у місті Києві, Державної казначейської служби про відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями працівників патрульної поліції залишено без руху. 06.07.2022 року на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 23.02.2022 року позивачем усунуто вказані недоліки, позивач подав виправлену позовну заяву. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19 липня 2022 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено здійснювати за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. 03.08.2022 року на адресу суду від позивача надійшла заява про забезпечення доказів. 03.11.2022 року на адресу суду від представника відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого останній вважає, що вимоги та твердження позивача є безпідставними та необґрунтованими, а позовні вимоги задоволенню не підлягають. 23.11.2022 року на адресу суду від представника відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого, останній вказав, що оскільки, як випливає зі змісту заяви, Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало (до того ж сам позивач не вказує на Казначейство як на порушника своїх прав), то відповідно до вимог Конституції України, Цивільного кодексу України та інших актів законодавства Казначейство не може нести відповідальність за дії інших суб`єктів, а покладення будь-якої відповідальності на Казначейство свідчить про невірне вирішення справи по суті Просила відмовити позивачу у задоволенні позову. 09.02.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про залишення без розгляду клопотання про призначення у справі судової психологічної експертизи. 09.02.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшли пояснення по суті спору. 22.08.2023 року на адресу суду від представника позивача надійшли пояснення по суті спору. 04.04.2024 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва занесеною до протоколу судового засідання залишено без розгляду клопотання про призначення у справі судової психологічної експертизи, яке було подане позивачем разом з позовною заявою. 04.04.2024 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва занесеною до протоколу судового засідання позивачу відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення доказів. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, шляхом направлення судових повісток, про причини неявки суд не повідомили, проте в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без участі позивача, вимоги підтримали, прос или задовольнити. Представник відповідача 1 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на сайті Печерського районного суду м.Києва, а тому, в силу положень ст. 131 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), відповідач 1 вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Представник відповідача 2 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на сайті Печерського районного суду м.Києва, а тому, в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач 2 вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно дотримуватись Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від відповідальності. Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Таким чином, невід`ємною ознакою цивільної справи є наявність спору щодо порушення прав, свобод та інтересів юридичної чи фізичної особи. Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою. Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Частиною 6 ст. 1176 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до ч. З ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію», держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Так, у позовній заяві позивач зазначає, що складання адміністративних матеріалів екіпажем РУБІН«0116» на службовому автомобілі «Renault Duster» н.з. 11*7601 інспектором взводу № 2 роти № 1 батальйону № 4 полку № 1 (з обслуговування правого берега) УПП у м. Києві ДПП капітан поліції Гудзенком Сергієм Олександровичем (далі - Інспектор 1) та інспектором взводу № 1 роти № 1 батальйону № 4 полку № 1 (з обслуговування правого берега) УПП у м. Києві ДПП старший лейтенант поліції Коломієць Олег Миколайович (далі - Інспектор 2), завдано сильних душевних страждань. Судом встановлено, що відповідно до постанови Печерського районного суду м. Києва від 26.01.2021 по справі № 757/54394/20-п, провадження в справі про адміністративне правопорушення відносно гр. [PERSON] за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, а саме: в матеріалах справи відсутні докази вчинення гр. [PERSON] тих фактичних обставин, які викладені в протоколі. Так, не здобуто жодних доказів факту керування гр. [PERSON] транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, а позиція, що він не був водієм, а був пішоходом, нічим об`єктивно не спростовується. Позиція сторони захисту не може бути спростована жодним доказом у матеріалах справи, а відтак приймається судом до уваги, як обґрунтована. Також постановою судді Печерського районного суду м. Києва від 26.01.2021 по справі № 757/54394/20-п не визнано дії поліцейських протиправними та не зазначено про будь-які інші порушення з їхнього боку. Рішення стосовно закриття справи ґрунтується лише на тому факту, що до суду не надійшло жодних підтверджуючих фактів про те, що гр. [PERSON] керував транспортним засобом. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 22.12.2020 у справі № 686/24223/17. Так, доводи позивача про можливе неправомірне складання протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 046324 за ч. 1 ст. 130 КУпАП від 12.11.2020, неправомірне застосування кайданків не знайшли свого об`єктивного підтвердження під час розгляду справи. Крім того, також доводи позивача, про те, що останній не був водієм, а був пішоходом, спростовуються наданим відеозаписом з автомобільного відеореєстратора екіпужу РУБІН «0116», де зафіксовано факт керування автомобілем «MERCEDES-BENZ ML 320 CDI» н.з [NUMBER] водій яким виявився позивач вказане підтверджується наданими доказами представником відповідача 1, а саме матеріалами службового розслідування. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» так як в ч. 6 ст. 1176 ЦК України, на яку посилається позивач, зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про національну поліцію», Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Статтею 13 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено загальну систему поліції. Зокрема, ч. З вищевказаної статті, у складі поліції функціонують: 1) кримінальна поліція; 2) патрульна поліція; 3) органи досудового розслідування; 4) поліція охорони; 5) спеціальна поліція; 6) поліція особливого призначення. Відповідно до положення «Про Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції», затвердженого Наказом Департаменту патрульної поліції від 07.11.2015 № 1/2, зі змінами, затвердженими Наказом Департаменту патрульної поліції від 10.04.2020 № 684 управління патрульної поліції - територіальний (відокремлений) підрозділ Департаменту патрульної поліції, що виконує функції по: забезпеченню публічного порядку та безпеки, охороні прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; запобіганню, виявленню та припиненню кримінальних та адміністративних правопорушень; забезпеченню безпеки дорожнього руху, організації контролю за додержанням законів, інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, а також удосконаленню регулювання дорожнього руху з метою забезпечення його безпеки; наданню послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги. Тому дія Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», не поширюється на правовідносини, де суб`єктом є інспектор патрульної поліції. Частиною 2 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів тощо. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абз. 2 ч. З ст. 23 Цивільного кодексу України). Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. У позовній заяві відсутні посилання на стан здоров`я позивача, тяжкість чи зазнавав він вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, чи потрібен позивачу час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Виходячи з приписів законодавства розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок Держави. Позивач в обґрунтування розміру моральної шкоди не посилається на жодний доказ на підтвердження факту душевних страждань, а такий спосіб захисту цивільних прав, як компенсація моральної (немайнової) шкоди, не повинен стати засобом безпідставного збагачення. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України зазначено підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, а саме, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Водночас, наявність вини не встановлена, так як дії інспектора патрульної поліції незаконними та протиправними, відносно самого позивача, не було визнано, в судовому порядку. Згідно ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Таким чином, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме протиправної поведінки, наявності моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювана. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів, висновками експертів, показаннями свідків. Позивач не надав жодних доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань інспектором. Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не є рішенням суб`єкта владних повноважень у розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України, а тому позовні вимоги, спрямовані на фактичне визнання його протиправним, не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 04.03.2019 у справі №199/7360/17(2-а/199/252/17). Судом встановлено, що позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів, оскільки адміністративного стягнення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. до нього застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до статей 283. 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом. При цьому сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язків наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача 1 заподіяли позивачу моральної шкоди. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21.10.2020 року у справі № 312/262/18. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Враховуючи вищевикладене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог, а відтак про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачами не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Outcome: dismissed