Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-17 00:00:00

21.02.2024 позивач [PERSON] через адвоката Марченко Н.І. звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до [PERSON] , в якому просить: - в порядку поділу спільного майна подружжя визнати право власності, виділивши у власність [PERSON] 1/6 частину квартири, загальною площею 81,1 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - в порядку поділу спільного майна подружжя визнати право власності, виділивши у власність [PERSON] 1/6 частину квартири, загальною площею 81,1 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач перебував з відповідачем у шлюбі, який було розірвано 29.09.2022. За час перебування у шлюбі за спільні сімейні кошти було придбано 1/3 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована за відповідачем. Після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо розподілу спірної квартири. Ухвалою судді від 27.02.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 19.03.2024. 19.03.2024 розгляд справи відкладено на 18.04.2024 у зв`язку з клопотанням представника позивача. У судове засідання сторони не з`явилися, подали заяви про розгляд справи без їхньої участі, в яких позивач позовні вимоги підтримав, а відповідач їх визнала. У відповідності до вимог частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. У відповідності до частини шостої статті 263 ЦПК України, якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Згідно з частиною четвертою статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який був зареєстрований 01.03.2008 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис № 255. Заочним рішенням Деснянського\~районного суду\~м.\~Чернігова від\~29.09.2022, яке набрало законної сили 01.11.2022,\~шлюб між\~ [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 6-7, 8-9). У період перебування у шлюбі, а саме 22.09.2011, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, було придбано 1/3 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10-11). Як убачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 366505183 від 20.02.2024, власником 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] є відповідач [PERSON] (а.с. 12). Після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди щодо розподілу спільного майна, в тому числі і спірної квартири. Відповідно до вимог частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною другою\~статті 372 ЦК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 61 СК України\~встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України\~встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою\~статті 69 СК України\~встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Аналізуючи вказані норми матеріального права в сукупності, суд вбачає, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка і дружини виходячи із статті 70 СК України, є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком відповідно до вимог ЦПК України. При цьому судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Із наведеного слідує, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період часу з 01.03.2008 по 01.11.2022, у період якого придбали спірну 1/3 частину квартири. Отже, вищевказане нерухоме майно, яке набуте сторонами під час зареєстрованого шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя. Під час розгляду даної справи сторонами не було надано доказів того, що між ними існують будь-які домовленості щодо порядку володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. За наведених обставин, суд доходить висновку, що на квартиру за адресою: [ADDRESS] , поширюється право спільної сумісної власності подружжя. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами першою, другою\~статті 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Частинами першою\~та\~другою\~статті71 СК України\~встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. З огляду на те, що набута сторонами в період шлюбу спірна 1/3 частина квартири за адресою: [ADDRESS] , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд вважає за можливе розділити її виходячи з правил рівності часток, задовольнивши позовні вимоги. Відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Із квитанції від 20.02.2024 № 0283-3526-8501-3911 вбачається, що позивач при зверненні до суду з позовом сплатив судовий збір у розмірі 1\~211,20 грн Оскільки відповідач позов визнала до початку розгляду справи по суті, враховуючи положення частини першої статті 142 ЦПК України, суд вважає за можливе повернути [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви, а саме 605,60 грн, а також відповідно до вимог статті 141 ЦПК України стягнути з відповідача на його користь 605,60 грн у відшкодування сплаченого судового збору. Ураховуючи викладене,

Outcome: approved