Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

Позивач [PERSON] 14 лютого 2024 року звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», в якому просила суд: скасувати обтяження у вигляді арешту нерухомого майна за № 10151918 від 17.08.2010 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта об`єкт обтяження невизначене майно, все нерухоме майно, яке належить [PERSON] , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження 20711649 від 09.08.2010 року, МВ ДВС Білоцерківського МРУЮ та скасувати обтяження у вигляді арешту нерухомого майна за № 12492390 від 14.05.2012 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта об`єкт обтяження невизначене майно, все нерухоме майно, яке належить [PERSON] , накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження 32305748 від 14.04.2012 року, МВ ДВС Білоцерківського МРУЮ. В обґрунтування позову зазначено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , після смерті якого залишилося спадкове майно у вигляді житлового будинку по [ADDRESS] . Позивач є єдиною спадкоємицею першої черги по закону. Позивач звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки на нерухоме майно батька було накладено арешт. Згідно з листом Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області № 113400 від 07.09.2023 року, на примусовому виконанні у відділі перебувало виконавче провадження за № 32305748 з примусового виконання виконавчого листа № 2-5020 від 01.02.2012 року Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська, про стягнення солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з [PERSON] та [PERSON] суми заборгованості в розмірі 463959,82 грн. Вказане виконавче провадження завершене на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». За таких обставин позивач звернулася до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 лютого 2024 року, вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М. Ухвалою суду від 16 лютого 2024 року, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання у справі на 25 березня 2024 року. Через неявку відповідача в судове засідання, призначене на 25 березня 2024 року, останнє судом відкладено та повторно призначено на 16 квітня 2024 року. В судове засідання 16 квітня 2024 року сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом своєчасно та належним чином. Від представника позивача адвоката Закаблук Л.О. на адресу суду 15 квітня 2024 року надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, підтримання позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України - суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких умов суд, відповідно до вимог статті 281 ЦПК України постановляє ухвалу про заочний розгляд справи. Згідно з вимогами частини другої статті 247 ЦПК України - фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивач є донькою [PERSON] , який помер [INFO] . [PERSON] 09 вересня 2020 року набув у власність житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями по [ADDRESS] земельну ділянку, площею 0,083 га з кадастровим номером 3210300000:03:028:0023. Постановою приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Соколюк О.В. від 24 жовтня 2023 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] у зв`язку з арештом нерухомого майна, належного померлому [PERSON] , зареєстрованого 17 серпня 2010 року за № 10151918 та 14 травня 2012 року за № 12492390. Листом Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області № 113400 від 07.09.2023 року, повідомлено [PERSON] , про те, що на примусовому виконанні у відділі перебувало виконавче провадження за № 32305748 з примусового виконання виконавчого листа № 2-5020 від 01.02.2012 року Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська, про стягнення солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з [PERSON] та [PERSON] суми заборгованості в розмірі 463959,82 грн. Вказане виконавче провадження завершене на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Також перебувало ВП № 20711649 з примусового виконання ухвали № 2-11239 виданої 01.06.2010 року Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська про накладення арешту все майно, яке належить на праві власності [PERSON] . Вказане виконавче провадження завершено на підставі п.8 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Відділ виконавчої служби рекомендував [PERSON] звернутися до суду для зняття арешту з майна. При вирішенні справи суд виходить з наступного: Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Аналогічне визначене статтею 321 ЦК України щодо непорушності права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення п.9 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту ч.1 ст. 59 закону України «Про виконавче провадження». Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, згідно з вимогами ч.4 ст. ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності". У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду ч.5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи ст.447 ЦПК України. Згідно зі ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що на час звернення з позовною заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно порушується право на оформлення права власності на нерухоме майно [PERSON] , яке після смерті останнього не може успадкувати його донька [PERSON] . Наявність арештованого майна, жодним чином не порушує прав кредитора на звернення до суду із позовом до спадкоємця. Суд зазначає про те, що державним виконавцем винесено постанови про завершення виконавчих проваджень за п.п.2,8 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що діяли на момент вчинення даних виконавчих дій. Вказане свідчить про те, що накладеним арештом на нерухоме майно померлого боржника порушуються права позивача на можливість оформлення спадкових прав. Правова позиція у подібних за змістом правовідносинах викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18, у постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18.

Outcome: approved