Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права на спадкове майно, в обґрунтування зазначивши наступне. [INFO] у віці 88 років у с. Колодисте, Уманського району, Черкаської області, померла її прабабка [PERSON] після смерті якої відкрилася спадщина, яка складається із рухомого та нерухомого майна та яку вона заповіла своєму онукові, батькові позивача, [PERSON] . Спадщину у встановленому законом порядку її батько прийняв у відповідності до вимог діючого законодавства, а саме ЦК УРСР в редакції 1963 року, де стаття 524 вказує на те, що спадкоємством здійснюється за законом і за заповітом. А відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, та якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. У вказаному випадку її батько [PERSON] фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а саме все рухоме майно, що належало [PERSON] батько забрав у своє домогосподарство. Житловим будинком та земельною ділянкою батько користувався деякий час, а потім розпорядився продавши житловий будинок жителям с. Колодисте, які можуть підтвердити факт прийняття батьком спадщини, оскільки він дійсно фактично вступив в управління спадковим майном. Крім того, батько після смерті бабки забрав належні їй документи, а саме сертифікат на право на земельну частку (пай), державний акт на право приватної власності на землю (присадибна земельна ділянка), що також свідчить про фактичний вступ в управління та володіння спадковим майном. У відповідності до вимог законодавства, що діяло на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] , та роз`яснень Верховного Суду України від 2008 року, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічний паспорт, реєстраційний талон) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. [INFO] її батько [PERSON] помер, після смерті якого також відкрилася спадщина, яка складається з рухомого та нерухомого майна, яку прийняла вона у встановленому законом порядку, оскільки проживала разом з батьком. Звернувшись до нотаріуса із заявою про оформлення права на прийняття спадщину, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки її покійний батько не проживав разом зі спадкодавцем та не був зареєстрований разом з ним за однією адресою, а спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася. Позивач зазначає, що обставини, в обґрунтування фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном підтверджується наявністю у її батька, а на разі після його смерті у неї, сертифікату на право на земельну частку (пай), довідками Колодистенської сільської ради, актом Колодистенської сільської ради, державним актом на право приватної власності на землю. Також вказані факти можуть підтвердити і свідки. Оскільки іншого шляху, крім судового, для визнання за нею права власності на спадкове майно, немає, вона вимушена звернутися до суду з цим позовом. Просить суд ухвалити рішення, яким встановити юридичний факт про те, що [PERSON] , який помер [INFO] прийняв спадщину фактично вступивши в управління та володіння спадковим майно після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , та визнати за нею, [PERSON] , в порядку спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] право на земельну частку (пай), належну [PERSON] , померлій [INFO] , на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ЧР №0129376, виданого 12 березня 1997 року Головою Уманської районної державної адміністрації. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, на адресу суду надійшла письмова заява її представника адвоката Мельника О.Ф., який просить суд розгляд справи проводити у його відсутність та у відсутність його довірителя, позовні вимоги підтримує та просить суд позов задовольнити. Представник відповідача Ладижинської сільської ради в судове засідання не з`явився, на адресу суду надійшла заява від сільського голови [PERSON] , у якій просить суд розглядати справу без участі представника Ладижинської сільської ради за наявними у справі матеріалами. Щодо задоволення позовної заяви, Ладижинська сільська рада покладається на розсуд суду та просить прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України. Відповідно до ч. 2 ст. 211 ЦПК України судове засідання проведено у відсутності сторін, на підставі наявних у суду матеріалів та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає положенням ч.2 ст. 247 ЦПК України. Суд, врахувавши позицію сторін по справі, викладену у письмових заявах, що надійшли на адресу суду, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями ст. ст.\~80, 81 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Колодистенською сільською радою Уманського району Черкаської області, [PERSON] померла [INFO] , актовий запис про смерть № 28. Місце смерті: с. Колодисте, Уманського району, Черкаської області. За життя, 03 березня 2000 року, [PERSON] склала заповіт, яким належний їй будинок з надвірними спорудами, все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося та взагалі все те, на що вона за законом буде мати право заповіла у власність онуку [PERSON] . Вказаний заповіт посвідчений [PERSON] секретарем Колодистенської сільської ради та зареєстрований в реєстрі за № 80. [PERSON] на підставі рішення Уманської районної державної адміністрації від 18 лютого 1997 року за № 76 належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСПП ім. Кірова розміром 3,37 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, що підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ЧР №0129376, виданого 12 березня 1997 року Уманською районною державною адміністрацією. Вказаний сертифікат зареєстровано 15.05.1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 146. Також, у відповідності до державного акту на право приватної власності на землю серії ЧР 15-17-68, [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Колодистенської сільської ради народних депутатів № 8 від 15.03.1996, передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2502 га, розташовану на території с. Колодисте Колодистенської сільської ради Уманського району, для ведення особистого підсобного господарства. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Колодистенської сільської ради Уманського району Черкаської області, [PERSON] помер [INFO] , актовий запис про смерть № 16. Місце смерті: с. Колодисте, Уманський район, Черкаська область. Позивачу по справі, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай) члена КСПП ім. Кірова, с. Колодисте, Уманського району, Черкаської області, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , що належала [PERSON] , яка померла [INFO] , на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЧР № 0129376, виданого 12 березня 1997 року Уманською районною державною адміністрацією, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25 квітня 2023 року [PERSON] , приватного нотаріуса Уманського районного нотаріального округу Черкаської області. При цьому, нотаріусом встановлено, що спадкова справа після смерті [PERSON] відкрита 24 березня 2023 року, після надходження заяви [PERSON] . [PERSON] , яка померла [INFO] в с. Колодисте, Уманського району, Черкаської області, залишила заповіт на все своє майно, посвідчений [PERSON] , секретарем Колодистенської сільської ради Уманського району Черкаської області 03 березня 2000 року, реєстровий номер 80, на ім`я [PERSON] . Строк прийняття спадщини після смерті [PERSON] закінчився 27 лютого 2002 року. згідно довідки, виданої Ладижинською сільською радою 390 січня 2023 року за № 67/13-18/13/19/НЛ, вищевказаний спадкодавець проживала одиноко та була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформаційної довідки зі спадкового реєстру від 25 квітня 2023 року за № 711910334 спадкова справа після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , не заводилася. Також нотаріус у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії посилається на те, що [PERSON] не надано документів на підтвердження факту прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] . Згідно довідки № 67/13-18/1319/НЛ від 30.01.2023, виданої Колодистенським старостинським округом Ладижинської сільської ради Уманського району Черкаської області, [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , на день смерті була зареєстрована і постійно проживала в [ADDRESS] . На день смерті була зареєстрована і проживала одиноко. Згідно довідки № 68/13-18/1319/НЛ від 30.01.2023, виданої Колодистенським старостинським округом Ладижинської сільської ради Уманського району Черкаської області, [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , на день смерті був зареєстрований і постійно проживав в [ADDRESS] , і з ним у будинку були зареєстровані: [PERSON] , співмешканка; [PERSON] , падчерка; [PERSON] , падчерка; [PERSON] , дочка; [PERSON] , теща спадкодавця. Разом з тим, у відповідності до акту, складеного 24 травня 2023 року, комісією у складі: голови [PERSON] , старости с. Колодисте, членів комісії [PERSON] спеціаліста відділу управління, [PERSON] депутата Ладижинської сільської ради, та мешканців села Колодисте [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , встановлено, що станом на 24.05.2023 року за свідченням свідків, [PERSON] розпорядився майном, яке залишилося після смерті його бабусі [PERSON] , померлої [INFO] . Згідно матеріалів спадкової справи № 36/2023 до майна померлого [INFO] [PERSON] із заявою про прийняття спадщини звернулася лише позивач по справі [PERSON] . Будь яких заяв від інших громадян, які проживали та були зареєстровані разом зі спадкодавцем на момент смерті, матеріали спадкової справи не містять. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру виданої 24.03.2023 за № 71910334, спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася. Заповіт від імені [PERSON] , по якому спадкоємцем є батько позивача [PERSON] , не скасований. Відповідно до п. 1 постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року (далі ЦК УРСР), який діяв на момент відкриття спадщини та виникнення правовідносин, спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Спадкування за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно із ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. За приписами ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 552 ЦК УРСР спадкоємець, який вступив у володіння і управління спадковим майном до з`явлення інших спадкоємців, не вправі розпоряджатися спадковим майном (продавати, заставляти та ін.), поки не мине шість місяців з дня відкриття спадщини або поки не буде одержано ним свідоцтво про право на спадщину. До закінчення зазначеного строку або до одержання свідоцтва про право на спадщину спадкоємець вправі робити за рахунок спадкового майна лише такі витрати: 1) на покриття витрат по догляду за спадкодавцем під час його хвороби, а також на його похорони; 2) на утримання осіб, які перебували на утриманні спадкодавця; 3) на задоволення претензій, що випливають з законодавства про працю, та інших претензій, прирівняних до них; 4) по охороні спадкового майна і по управлінню ним. Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. Відповідно до\~ст. 560 ЦК України 1963 року, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави. Відповідно до ч.2 ст.293, ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до рекомендацій листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Відповідно до пункту 113 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (в редакції 1994 р.) «Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього." При вирішенні вимог про встановлення факту прийняття спадщини суд має виходити з положень ст. 549 ЦК УРСР (1963р.), за якою діями, що свідчать про прийняття спадщини є фактичний вступ заявника в управління чи володіння спадковим майном у межах шестимісячного строку з дня відкриття спадщини. Враховуючи наявність у позивача [PERSON] , яка фактично прийняла спадщину після смерті свого батька [PERSON] , оригіналів таких документів, як свідоцтво про смерть [PERSON] (не видане повторно), державний акт на землю та сертифікат на земельну частку (пай) на ім`я останньої, а також акт комісії під головуванням старости с. Колодисте від 24.05.2023, суд вважає доведеним факт прийняття спадщини [PERSON] , померлим [INFO] , після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , тому позовні вимоги в частині встановлення факту прийняття спадщини підлягають задоволенню. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Нормами частин 1 та 2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції України та Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вбачається, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав, зокрема, в нотаріальному порядку. Згідно положень п. 4.14, 4.18 глави 10 Порядку здійснення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється за наявності необхідних документів, що підтверджують наявність певних юридичних фактів, у тому числі й склад спадкового майна. У разі, якщо у спадкоємців відсутні всі необхідні документи, питання визнання права на спадщину вирішується у судовому порядку. Пунктом 23\~постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7\~передбачено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Відповідно до ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності з\~ст. 1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899-IV основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Пленум Верховного суду України в своїй постанові від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах спадкування», а саме в п. 11 роз`яснив, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розд. X «Перехідні положення» ЗК України. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Згідно пунктів 16, 17 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Отже, Сертифікат на право на земельну частку (пай) посвідчує право громадян на відповідну частину земель сільськогосподарського призначення без виділу її в натурі (на місцевості). Державним актом на право власності на земельну ділянку, який видається після виділення власником земельних часток (паїв), посвідчується право власності на вже виділену землю, як об`єкт матеріального світу. Також, відповідно до листа № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування» зазначено, що у разі втрати, пошкодження сертифікату про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємця з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. У відповідності до приписів ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом було встановлено, що позивач по справі [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом, яка спадщину після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , фактично прийняла, оскільки на момент відкриття спадщини була зареєстрована та проживала разом з батьком, звернулася до нотаріуса із відповідною заявою у визначений строк, інші спадкоємці, які або проживали разом зі спадкодавцем на момент його смерті, або які не проживали але подали заяви про прийняття спадщини до нотаріуса відсутні, тобто інших спадкоємців, які б мали намір прийняти спадщину після смерті [PERSON] немає. У зв`язку з тим, що спадкодавець [PERSON] за життя не оформив належним чином право на фактично прийняту спадщину, якою розпоряджався, відкриту після смерті його бабки [PERSON] , позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай) члена КСПП ім. Кірова, с. Колодисте Уманського району Черкаської області. Оскільки померла і [PERSON] , якій видавався сертифікат на право на земельну частку (пай), і [PERSON] , який вищевказану спадщину фактично прийняв, не оформивши своє право на пай але розпорядившись іншою частиною спадщини, при цьому на даний час оформлення за останнім права на земельну частку (пай) неможливо, то позивач позбавлена можливості реалізувати свої майнові права, як спадкоємець, яка своєчасно прийняла спадщину. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). З урахуванням наданих позивачем доказів, позиції представника відповідача та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] і в частині визнання за нею права на земельну частку (пай) належну [PERSON] , померлій [INFO] . Таке визнання не порушує прав, свобод чи інтересів\~інших осіб і може бути прийняте, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Суд вирішує судові витрати в порядку ст. 141 ЦПК України, але позивач у своїй заяві питання про стягненні судових витрат не ставить.

Outcome: approved