Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-16 00:00:00

Представник позивача Смирнова В.В. в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Юридичного департаменту Одеської міської ради в особі управління державної реєстрації про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом усунення обтяження. Обґрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що [PERSON] у 1988 році після смерті матері успадкувала 1/4 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . 25.05.1988 року Восьмою Одеською державною нотаріальною конторою позивачці було видано Свідоцтво про право власності на спадщину за законом № 1-1914. 11.06.1988 року право приватної власності [PERSON] на успадковану 1/4 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації (реєстраційне посвідчення № [NUMBER] від 11.06.1988 року). З того часу адреса домоволодіння [ADDRESS] залишалася незмінною. В подальшому, за рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21.06.2019 року, ухваленому у справі № 523/16635/18, належну позивачці 1/4 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] було виділено у натурі в окрему одиницю нерухомого майна. Розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 63р від 04.02.2020 року створеному в результаті виділу домоволодінню було присвоєно адресу: [ADDRESS] , після чого [PERSON] звернулася до реєстраційного управління Юридичного департаменту Одеської міської ради по державну реєстрацію права власності. 05.03.2020 року державним реєстратором реєстраційного управління Юридичного департаменту Одеської міської ради було прийнято рішення про державну реєстрацію за позивачкою права приватної власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Однак при цьому, під час здійснення реєстраційних дій, у розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритий на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , державний реєстратор Юридичного департаменту Одеської міської ради внесла недостовірні відомості щодо адреси об`єкта нерухомого майна, з якого зазначене домоволодіння було виділено. Так, замість правильної адреси: [ADDRESS] , державний реєстратор помилково вказала адресу: [ADDRESS] . А за адресою: [ADDRESS] в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна державний реєстратор виявила зареєстрованими дві архівні заборони, які перенесла у розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відкритий на належне [PERSON] домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (записи про обтяження: № 35819604 та № 35819645). Про вищенаведені обставини [PERSON] стало відомо тільки у листопаді 2021 року, внаслідок результату звернення до приватного нотаріуса для посвідчення Договору дарування з онукою. Тоді ж, у листопаді 2021 року позивачка подала до реєстраційного управління Юридичного департаменту Одеської міської ради відповідну заяву про виправлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей щодо адреси об`єкта нерухомого майна з якого було виділено її домоволодіння. 25.11.2021 року за заявою позивачки реєстраційним управлінням Юридичного департаменту Одеської міської ради було видано новий витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно із виправленими відомостями, відповідно до яких, належне їй домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , створене в результаті виділу з домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . 01.12.2021 року [PERSON] із новим витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно із виправленими відомостями повторно звернулася до приватного нотаріуса для посвідчення договору дарування. Однак, в посвідченні договору дарування нотаріусом знову було відмовлено. Як слідує з письмової відповіді нотаріуса № 530/01-16 від 03.12.2021року та доданої до неї довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, попри виправлення відомостей щодо адреси об`єкта нерухомого майна, з якого було виділено домоволодіння, дві заборони на будинок [ADDRESS] безпідставно продовжують значитися в даному реєстрі як обтяження домоволодіння позивачки. Разом з тим, посвідчення договору відчуження нерухомого майна можливе лише за умови відсутності будь-яких його обтяжень. З огляду на те, що вищезазначені заборони на буд. [ADDRESS] значною мірою перешкоджають [PERSON] у можливості вільно розпоряджатися належним їй домоволодінням за вказаною вище адресою, просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким усунути [PERSON] перешкоди у розпорядженні домоволодінням за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2047937551101 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, шляхом припинення обтяжень цього об`єкту нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме: заборони на нерухоме майно на підставі рішення Одеської міської ради № 161- ХХІІІ від 29 червня 2001 року, номер запису про обтяження: 35819604 та заборони на нерухоме майно на підставі листа виконкому Одеської міської ради № 683Р від 14 липня 1997 року, номер запису про обтяження: 35819645. Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою судді про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 14.12.2023 року було постановлено проводити розгляд справи у спрощеному провадженні із повідомлення та участю сторін. Представник позивача [PERSON] в останнє судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив суд провести розгляд даної справи за його відсутності. У попередньому судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив суд ухвалити рішення, яким усунути [PERSON] перешкоди у розпорядженні домоволодінням за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2047937551101 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, шляхом припинення обтяжень цього об`єкту нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме: заборони на нерухоме майно на підставі рішення Одеської міської ради № 161- ХХІІІ від 29 червня 2001 року, номер запису про обтяження: 35819604 та заборони на нерухоме майно на підставі листа виконкому Одеської міської ради № 683Р від 14 липня 1997 року, номер запису про обтяження: 35819645. Представник відповідачів [PERSON] в попередньому судовому засіданні проти позову заперечив. Пояснив, що 05.03.2020 року державний реєстратор Департаменту, приймаючи рішення про державну реєстрацію (з відкриттям розділу) права приватної власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2047937551101, переніс відомості про обтяження речових прав на нерухоме майно до відкритого розділу. Всі реєстраційні дії, рішення та записи, які здійснюються чи приймаються державним реєстратором, по суті носять технічних характер, направлений на виконання встановленого Законом та іншими нормативно правовими актами порядку здійснення такої державної реєстрації, проте, не носять самостійного правовстановлюючого характеру та здійснюються на підставі саме наданих державному реєстратору відповідних правовстановлюючих документів. Окрім того, представник відповідачів пояснив, що позовна вимога про усунення перешкод у розпорядженні домоволодінням не підлягає задоволенню, з тих підстав, що є неефективним способом захисту прав відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, відповідно до якої передбачено порядок припинення обтяжень, за яким державна реєстрація обтяжень проводиться, зокрема, на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили. Представник третьої особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Однак, подала до суду клопотання, в якому просила суд провести розгляд даної справи за відсутності уповноваженого представника Юридичного департаменту Одеської міської ради. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Згідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. По справі встановлено, що [PERSON] у 1988 році після смерті матері успадкувала 1/4 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . 25.05.1988 року Восьмою Одеською державною нотаріальною конторою позивачці було видано Свідоцтво про право власності на спадщину за законом № 1-1914. 11.06.1988 року право приватної власності [PERSON] на успадковану 1/4 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації, що підтверджується наявною у матеріалах справ копією реєстраційного посвідчення № [NUMBER] від 11.06.1988 року. В подальшому, за рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21.06.2019 року, ухваленому у справі № 523/16635/18, належну позивачці 1/4 частину домоволодіння за адресою: [ADDRESS] було виділено у натурі в окрему одиницю нерухомого майна. Розпорядженням Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 63р від 04.02.2020 року створеному в результаті виділу домоволодінню було присвоєно адресу: [ADDRESS] , після чого [PERSON] звернулася до реєстраційного управління Юридичного департаменту Одеської міської ради по державну реєстрацію права власності. 05.03.2020 року державним реєстратором реєстраційного управління Юридичного департаменту Одеської міської ради було прийнято рішення про державну реєстрацію за [PERSON] права приватної власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Однак, суд зазначає, що під час здійснення реєстраційних дій, у розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритий на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , державним реєстратором Юридичного департаменту Одеської міської ради було помилково внесено недостовірні відомості щодо адреси об`єкта нерухомого майна, з якого зазначене домоволодіння було виділено. Так, замість правильної адреси: [ADDRESS] , державний реєстратор помилково вказала адресу : [ADDRESS] . Судом встановлено, що за адресою: [ADDRESS] в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна державний реєстратор виявила зареєстрованими дві архівні заборони, які були перенесені у розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відкритий на належне [PERSON] домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Зокрема, державним реєстратором були перенесені заборона на нерухоме майно на підставі рішення Одеської міської ради № 161- ХХІІІ від 29 червня 2001 року, номер запису про обтяження: 35819604 та заборона на нерухоме майно на підставі листа виконкому Одеської міської ради № 683Р від 14 липня 1997 року, номер запису про обтяження: 35819645. Даний факт підтверджується наявною у матеріалах справи Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 285183917 від 17.11.2021 року. Із матеріалів позовної заяви вбачається, що про вищенаведені обставини [PERSON] дізналася у листопаді 2021 року, внаслідок результатом звернення до приватного нотаріуса для посвідчення Договору дарування з онукою. 25.11.2021 року за заявою позивачки реєстраційним управлінням Юридичного департаменту Одеської міської ради було видано новий витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно із виправленими відомостями, відповідно до яких, належне їй домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , створене в результаті виділу з домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Даний факт підтверджується наявною у матеріалах справи Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 288083334 від 02.12.2021 року. 01.12.2021 року [PERSON] із новим витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно із виправленими відомостями повторно звернулася до приватного нотаріуса для посвідчення договору дарування. Однак, в посвідченні договору дарування нотаріусом знову було відмовлено. Так, із наявного у матеріалах справи листа приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євої Л.Г. № 530/01-16 від 03.12.2021 року вбачається, що попри виправлення відомостей щодо адреси об`єкта нерухомого майна, з якого було виділено домоволодіння [PERSON] , дві заборони на будинок [ADDRESS] безпідставно продовжують значитися в даному реєстрі як обтяження домоволодіння позивачки. Разом з тим, посвідчення договору відчуження нерухомого майна можливе лише за умови відсутності будь-яких його обтяжень. Таким чином, суд констатує, що позивачка [PERSON] в інший спосіб, крім припинення обтяження в судовому порядку, захистити своє порушене право не може. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а відповідно до ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Пунктом 7 Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 1844/5 від 14.12.2012 року передбачено, що у разі коли при розгляді заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якої державній реєстрації підлягає припинення обтяження речового права на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване в Державному реєстрі прав, встановлено наявність запису про таке обтяження в Реєстрах, державний реєстратор переносить відомості запису про таке обтяження до спеціального розділу Державного реєстру прав, після чого на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію припинення обтяження речового права на нерухоме майно вносить запис про припинення такого обтяження до Державного реєстру прав. Таким чином, внаслідок помилкового перенесення заборони на нерухоме майно на підставі рішення Одеської міської ради № 161- ХХІІІ від 29 червня 2001 року, номер запису про обтяження: 35819604 та заборони на нерухоме майно на підставі листа виконкому Одеської міської ради № 683Р від 14 липня 1997 року, номер запису про обтяження: 35819645 при здійсненні реєстраційних дій державним реєстратором Юридичного департаменту Одеської міської ради, обмежено право позивачки [PERSON] як власника, щодо вільного розпорядження та користування своїм майном. Згідно приписів ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Оцінюючи докази суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13). Згідно п. 1 ч. 2 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили. З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивачки є саме припинення обтяження, а саме заборони на нерухоме майно на підставі рішення Одеської міської ради № 161- ХХІІІ від 29 червня 2001 року, номер запису про обтяження: 35819604 та заборони на нерухоме майно на підставі листа виконкому Одеської міської ради № 683Р від 14 липня 1997 року, номер запису про обтяження: 35819645, записи про які були внесені до Державного реєстру речових прав на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 51489707 від 05.03.2020 року щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2047937551101. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно приписів ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи зі встановлених, на підставі належним чином оцінених доказів, обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов висновку про доведеність позивачем викладених в позові обставин належними, достовірними та допустимими доказами, які в своїй сукупності є достатніми для часткового задоволені позовних вимог та захисту порушеного права позивача в судовому порядку. На підставі наведеного та

Outcome: partial