Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-03 00:00:00

24 червня 2020 року ПАТ МТБ Банк звернувся до суду із позовом до [PERSON] яким просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «МТБ Банк» суму інфляційних втрат, а саме: 36 220,08 грн та 3% річних у сумі 13 607,34 грн., що разом становить 49 827,42 грн в порядку ст. 625 ЦПК України. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 20 жовтня 2005 року між Відкритим акціонерним товариством «МОРСЬКИЙ ТРАНСПОРТНИЙ БАНК» (далі - Банк або Позивач) та [PERSON] (далі - Позичальник або Відповідач) було укладено Кредитний договір №32/К (далі Кредитний договір), відповідно до якого Банк надав Відповідачу кредит у розмірі 45000 доларів США строком на 360 місяців, а відповідач прийняв на себе зобов`язання сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 15% річних та здійснювати повернення кредиту до 20 числа кожного місяця, до повного погашення заборгованості за кредитом. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області (справа №2- 1963/11) від 28 вересня 2011 року було ухвалено стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» кредитну заборгованість, з урахуванням відсотків за його користування та пені за несвоєчасне І погашення кредиту у розмірі 150 917,01 грн та судові витрати у розмірі 1629,17 грн. На сьогодні, станом на дату подання позову, залишок заборгованості за заочним рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 28 вересня 2011 року по справі № 2-1963/11, на виконання якого видані виконавчі листи складає 150 917,01 гривень. З урахуванням викладеного, ПАТ «МТБ БАНК» вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення 3% річних та інфляційних витрат в порядку ст. 625 ЦК України. Відповідач [PERSON] надав до суду відзив яким заперечував проти задоволення позовних вимог, вказував, що здійснює погашення наявної заборгованості по мірі своїх фінансових можливостей, будь яких дій щодо уникнення виконання рішення суду Комінтернівського районного суду Одеської області від 28 вересня 2011 року № 2- 1963/11 не вчиняє. Також представник відповідача у своїх додаткових поясненнях на позовну заяву вказував на пропуск позивачем позовної давності на задавнену вимогу. Крім того відповідач за час перебування справи на розгляді суду здійснив погашення заборгованості перед позивачем на загальну суму 78 217,96 грн. Судом встановлено фактичні обставини справи. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області (справа №2- 1963/11) від 28 вересня 2011 року було ухвалено стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» кредитну заборгованість, з урахуванням відсотків за його користування та пені за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 150 917,01 гри та судові витрати у розмірі 1629,17 грн. На виконання Заочного рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 28 вересня 2011 року, було видано виконавчі листи, зокрема, виконавчий лист № 2- 1963/11 виданий Комінтернівським районним судом Одеської області 15.12.2011 року про стягнення боргу з [PERSON] в загальній сумі 150 917,01 грн. та виконавчий лист № 2-1963/11 виданий Комінтернівським районним судом Одеської області 15.12.2011 року про стягнення судових витрат з [PERSON] в сумі 1629,17 грн. Заборгованість по кредиту не сплачена боржником на дату подання позову та залишок заборгованості за заочним рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 28 вересня 2011 року по справі № 2-1963/11, на виконання якого видані виконавчі листи складав 150 917,01 гривень. Кредитор на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України нарахував боржнику 3% річних за період з 22.05.2017 року по 22.05.2020 року що склало 13 607,34 грн (Тринадцять тисяч шістсот сім грн. 34 коп.) та суму індексу інфляції за період з 22.05.2017 по 22.05.2020 року 36 220,08 грн (Тридцять шість тисяч двісті двадцять грн. 08 коп.), а разом 49 827,42 грн (Сорок дев`ять тисяч вісімсот двадцять сім грн. грн. 42 коп.). Предметом позову є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3% річних ті інфляційних втрат, нарахованих боржнику [PERSON] за невиконання грошового зобов`язання боржником. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц). Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Стаття 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань, яке може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК і статті 230 Господарського кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та З % річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У постанові Верховного Суду (від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17, від 26.04.2017 у справі №918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 у справі № 642/493/17-ц. З матеріалів справи вбачається, та не заперечується відповідачем, що [PERSON] має невиконане грошове зобов`язання перед позивачем. Якщо боржник не виконує грошові зобов`язання, в кредитора виникає право на застосування наслідків такого порушення згідно з ст. 625 ЦК України. Згідно з ст. 76-81 ЦПК України, на підтвердження обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги чи заперечення, вони повинні надати належні, допустимі, достовірні та достатні докази. В даному випадку, на підтвердження суми заборгованості позивач надає розрахунок нарахування інфляційних втрат та 3% річних (а.с.13). Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення" грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц. Кредитором нараховано 3 % річних на суму не виконаного грошового зобов`язання за період з 22.05.2017 року по 22.05.2020 року та інфляційні втрати за той же період. Щодо інфляційних втрат, то, сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Інфляційні втрати розраховуються шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка виникла з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу виникла з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права від 17.07.2012 № 01-06/928/2012). Отже, вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат мають братися за період з листопада 2019 (три роки до звернення до суду). Крім того, згідно із п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). В даному випадку, позивач правомірно звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача коштів, як відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України після ухвалення судом рішення(судового наказу) про стягнення з відповідача заборгованості через прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком, при цьому надані відповідачем докази часткового погашення погашення після пред`явлення позову не спростовують наявність заборгованості та не впливають на проведений позивачем розрахунок інфляційних втрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до суму задоволених вимог у розмірі 2102,00 грн.

Outcome: approved