Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-18 00:00:00

У травні 2023 року [PERSON] через свого представника адвоката Заботіна В. В. звернулася до суду з заявою, яку в подальшому уточнила, і просила встановити факт постійного проживання [PERSON] , разом з її чоловіком, [PERSON] , який помер [INFO] , на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог заявник посилається на те, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який помер [INFO] . За життя [PERSON] постійно проживав за адресою: [ADDRESS] . На день смерті [PERSON] з ним постійно проживала його дружина - заявник [PERSON] . Оскільки довідку легітимного органу реєстрації місця проживання про проживання заявника разом з померлим на день його смерті отримати неможливо, у зв`язку з тим, що останнє місце проживання померлого та заявника знаходиться на території України, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, для підтвердження факту прийняття заявником спадщини померлого [PERSON] на підставі положень ст. 1268 ЦПК України, заявник звертається з цією заявою до суду. Ухвалою судді від 26 травня 2023 року заява залишалась без руху. Ухвалою судді від 29 червня 2023 року прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі з її розглядом в порядку окремого провадження. У судове засідання заявник та її представник не з`явилися. Від представника заявника надійшла заява про розгляд справи у відсутність заявника та представника заявника, просив вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи суду не подавав, тому суд вважає можливим розглянути справу у його відсутність. Суд, дослідивши письмові докази, встановивши обставини та відповідні їм правовідносини, дійшов такого. Фактичні обставини справи, установлені судом. 22 жовтня 1977 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , якій після укладання шлюбу присвоєно прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, наданим у засвідченій представником заявника копії (а.с. 22). Відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого Стахановським МВ УМВС України в Луганській області 09 лютого 2000 року, місце проживання заявника [PERSON] з 24 травня 2007 року зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15-20). Відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 2 МВМ Стахановського МВ УМВС України в Луганській області 23 січня 1998 року, місце проживання [PERSON] з 24 травня 2007 року було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , а з 16 листопада 2007 року - за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8-12). Постановою Верховної Ради «Про перейменування окремих населених пунктів та районів на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей» від 12 травня 2016 року місто Стаханов у Луганській області перейменований на місто Кадіївка. [INFO] [PERSON] помер у м. Кадіївка Луганської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 11 лютого 2023 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), наданим суду у засвідченій представником заявника копії (а.с. 23). Норми права, які застосовує суд, і мотиви їх застосування. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 7 ст. 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Частиною 1 ст. 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Правовідносини, що є предметом розгляду у цій справі, стосуються підтвердження наявності юридичного факту, а саме факту постійного проживання заявника [PERSON] разом з її чоловіком [PERSON] , який помер [INFO] , на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] . Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. За частиною 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Частиною 3 статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. На підтвердження обставин заяви заявником, в інтересах якого діє адвокат, подані суду такі докази у засвідчених останнім копіях: паспорт та РНОКПП [PERSON] ; паспорт та РНОКПП [PERSON] ; свідоцтво про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] ; свідоцтво про смерть [PERSON] ; довідка № 225 від 05 травня 2023 року про спільне проживання [PERSON] та [PERSON] , видана ТОВ «Домкомфортсервіс»; акт про фактичне проживання № 46 від 05 травня 2023 року, виданий ТОВ «Домкомфортсервіс»; Інформація Рубіжанського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про добровільне виконання виконавчого листа у справі № 1240/1966/18 у формі листа від 23 квітня 2019 року № 8194/08, адресованого головному державному виконавцю ВПВР УДВС ГТУЮ у Луганській області М. Галушка; пенсійне посвідчення на ім`я [PERSON] . Заявник, посилаючись у своїй заяві на: «Намібійськи випадки» Міжнародного суду ООН», просить оцінити надані письмові докази в сукупності та встановити зазначений юридичний факт. Надаючи правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, суд приходить до висновку, про недоведеність заявником факту постійного проживання заявника [PERSON] разом з її чоловіком [PERSON] , який помер [INFO] , на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] , з огляду на таке. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів". Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). З огляду на викладене, суд вважає неможливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки наданих заявником документів на підтвердження факту постійного проживання, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю, яким видані зазначені документи не відноситься до органів окупаційної влади. Так, не можуть бути належними та допустимими доказами факту, про встановлення якого просить заявник, довідка № 225 від 05 травня 2023 року про спільне проживання [PERSON] та [PERSON] , та акт про фактичне проживання № 46 від 05 травня 2023 року, видані ТОВ «Домкомфортсервіс» (мовою оригіналу - «Общество с ограниченой ответственностью «Домкомфортсервис»). Крім того, надані заявником в якості письмових доказів зазначені вище акт та довідка, складені іноземною мовою, переклад яких суду не наданий, і самі по собі не можуть довести факт, задля встановлення якого заявник звернувся до суду, без підтвердження іншими засобами доказування, зокрема показаннями свідків, іншими письмовими доказами. Надані письмові докази мають сумнівний характер і у суду відсутня можливість перевірити обставини, які доводять ці докази. Ця справа розглядається у порядку окремого провадження, тому суду надано право за власною ініціативою витребувати необхідні докази, відповідно до положень ст. 294 ЦПК України. Разом з тим, заявник просить про встановлення факту постійного проживання на тимчасово окупованій території України, що позбавляє суд можливості витребовувати відповідні докази. Щодо заінтересованої особи у цій справі. Одночасно з наведеним вище щодо оцінки доказів у справі, суд звертає увагу на те, що заявником у своїй заяві зазначено про те, що встановлення зазначеного у заяві факту необхідно для заведення спадкової справи та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. Як зазначалося вище, відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина 1 статті 293 ЦПК України). За правилами частини 4 статті 294 ЦПК України справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. Заінтересовані особи мають матеріально-правову заінтересованість у справах окремого провадження у випадку, коли рішення суду створює, змінює або припиняє певні права чи обов`язки цих осіб. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки - виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та з іншою метою - ні. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Для забезпечення правильного і швидкого вирішення справи суд з урахуванням конкретних її обставин повинен вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі та інших учасників процесу. Суду необхідно також встановити осіб, які можуть брати участь у справі. Провадження у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення, відкриваються судом на підставі подання письмової заяви. За загальним правилом цивільного процесуального законодавства України та положень статті 294 ЦПК України на заявника покладено обов`язок визначати заінтересованих осіб у справі. Суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі заявником. Суд не вправі за своєю ініціативою і без згоди заявника залучати інших заінтересованих осіб до участі у справі та зобов`язується вирішити справу за тією заявою, що пред`явлена, і стосовно тих осіб, які зазначені у ній. Якщо заявник не заявляє клопотання про заміну/залучення заінтересованих осіб, суд повинен відмовляти у задоволенні поданої заяви про встановлення юридичного факту. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 449/1352/15. Таким чином, беручи до уваги вище викладене, зважаючи на те, що визначення заінтересованих осіб у справі є правом заявника, з урахуванням мети встановлення факту, про який просить заявник, суд приходить до висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України у Луганській області не є належною заінтересованою особою у цій справі, принаймні, єдиною, що також є підставою для відмови у задоволенні заяви. Крім того, з матеріалів справи не убачається, що заявник звертався до нотаріуса з метою оформлення своїх спадкових прав після [PERSON] , померлого [INFO] , та їй було відмовлено в оформленні спадкових прав. Вирішення цієї цивільної справи та ухвалення у ній відповідного законного й обґрунтованого рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Усі ці складові могли бути з`ясовані лише у процесі доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників правовідносин. Подавши свої докази, заявник реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставин. Розглядаючи цю справу, суд зважає на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 22 лютого 2024 року у справі № 953/6430/22, у якій зазначено, що відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. За умовами частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Зміст положень частини третьої статті 294 ЦПК України не свідчить, що суд в справах окремого провадження про встановлення факту має повністю замінювати заявника в доказовій діяльності та на власний розсуд визначати та збирати докази. Тож, заявник, який брав участь у судовому процесі з розгляду цієї справи через представника, представленого адвокатом, у разі наявності труднощів щодо витребування доказів у справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів, виклик та допит свідків тощо. Але під час розгляду цієї справи цього зроблено не було. При цьому суд ураховує, що ані заявник, ані представник заявника жодного разу не з`явилися у судове засідання, подавши заяву про розгляд справи без їх участі. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи, письмових доказів, наданих суду, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності та достатності, дають об`єктивні підстави вважати, що заява [PERSON] задоволенню не підлягає повністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed