Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

У жовтні 2022 року позивач [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою. Позов мотивований тим, що 23.09.2005 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.09.2020 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають двох доньок: малолітню [PERSON] , [INFO] , та неповнолітню [PERSON] , [INFO] . У період перебування у шлюбі сторонами було придбано: - двокімнатну квартиру, загальною площею 49,6 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; - автомобіль марки «Honda CR-V», 2014 року випуску, державний номер [NUMBER] , VIN [NUMBER] ; - земельну ділянку, кадастровий номер: 1223285500:01:318:0291, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Пізніше на зазначеній ділянці було побудовано двоповерховий будинок загальною площею 200 кв м. На момент звернення з позовом до суду у квартирі за адресою: [ADDRESS] проживає позивач з двома дітьми. Автомобілем марки «Honda CR-V», державний номер [NUMBER] , та земельною ділянкою з побудованим на ній двоповерховим будинком користується відповідач. Позивач зазначає, що оскільки зазначені об`єкти рухомого та нерухомого майна були придбані у період перебування сторін у шлюбі, то вони належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Сторони не досягли згоди щодо поділу спірного майна мирним шляхом. Враховуючи викладене, позивач звертається до суду та, з урахуванням уточненої позовної заяви від 16.01.2024 року, просить суд поділити спільне сумісне майно колишнього подружжя наступним шляхом. За позивачем визнати право власності на: 1/2 частину двокімнатної квартири, загальною площею 49,6 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0610 га, кадастровий номер: 1223285500:01:318:0291, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . За відповідачем визнати право власності на: 1/2 частину двокімнатної квартири, загальною площею 49,6 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер: 1223285500:01:318:0291, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та автомобіль марки «Honda CR-V», 2014 року випуску, державний номер [NUMBER] , VIN [NUMBER] . Також, в рахунок компенсації вартості майна, просила стягнути із відповідача на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки «Honda CR-V», державний номер [NUMBER] , у розмірі 194\~678,94 грн., та покласти судові витрати по справі на відповідача. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.11.2022 року позивачу відстрочено сплату судового збору за подачу вказаного позову до винесення рішення по справі, відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.02.2023 у вказаній цивільній справі було призначено товарознавчу експертизу транспортного засобу «Honda CR-V», державний номер [NUMBER] , провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. 08.09.2023 року на адресу суду від Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшли матеріали вказаної цивільної справи та висновок експерта. Ухвалою суду від 21.03.2023 року провадження по справі було поновлено та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.01.2024 року у задоволенні клопотання представника позивача адвоката Шпигановича Є.А. про призначення по справі повторної транспортної товарознавчої експертизи було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.01.2024 року підготовче провадження по справі було закрито справу призначено до судового розгляду по суті. Від представника відповідача адвоката Індюкової Т.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог, судові витрати покласти на позивача, докази понесення яких будуть надані протягом 5 днів після ухвалення рішення по суті. В обґрунтування заперечень на позовну заяву зазначила, що матеріали справи не містять доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору. Відповідач не заперечує, що вищевказане майно було придбано сторонами під час шлюбу, а тому може бути визнане спільною сумісною власністю подружжя. Однак, на думку представника відповідача, позивачем порушено баланс прав сторін щодо права власності на майно, яке придбане подружжям у шлюбі, а тому спірне майно слід поділити, визнавши по 1/2 частині права власності на все спірне майно за кожним із подружжя. На компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля відповідач не погоджується, оскільки це буде для нього надмірним тягарем. Представник відповідача також надала письмові пояснення, у яких просила при ухваленні рішення по справі врахувати відзив на позовну заяву. Від представника позивача адвоката Бесчасової Д.О. до суду надійшла відповідь на відзив, у якій вона уточнені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. В обґрунтування заперечень на відзив зазначила, що факт відсутності у відповідача коштів для виплати компенсації за автомобіль позивачу не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Окрім того, згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачу, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, письмово просила розгляд справи проводити за її відсутності за участю її представника адвоката Бесчасової Д.О. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, письмово просив розгляд справи проводити за його відсутності за участю його представника адвоката Індюкової Т.В. Представник позивача адвокат Бесчасова Д.О. у судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним нею в уточненій позовній заяві та відповіді на відзив. Уточнені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача адвокат Індюкова Т.В. у судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним нею у відзиві та письмових поясненнях. Проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, зазначених у відзиві. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, заслухавши думку учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи та всі додані до неї документи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується цивільний позов, об`єктивно оцінивши всі зібрані по справі докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступного висновку. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 23.09.2005 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.09.2020 року було розірвано (т.с. 1 а.с. 16-18). Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, факт перебування сторін у шлюбі з 23.09.2005 року по 28.09.2020 року не підлягає доказуванню. Від шлюбу сторони мають двох доньок: малолітню [PERSON] , [INFO] , та неповнолітню [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (т.с. 1 а.с. 10, 11). Матеріали справи містять також судовий наказ від 09.11.2020 року яким стягнуто із відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, та не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 06.11.2020 року і до досягнення найстаршою донькою повноліття (т.с. 1 а.с. 15). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, за відповідачем [PERSON] на праві приватної власності зареєстровано наступні об`єкти нерухомого майна, які було придбано у період перебування сторін у шлюбі: - земельна ділянка [NUMBER] , кадастровий номер: 1223285500:01:318:0291, площею 0,0610 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , право власності зареєстровано 07.05.2015 року (т.с. 1 а.с. 21); - квартира [ADDRESS] , право власності зареєстровано 21.05.2011 року (т.с. 1 а.с. 28); За час перебування у шлюбі сторонами також було придбано автомобіль марки «Honda CR-V», 2014 року випуску, державний номер [NUMBER] , VIN [NUMBER] , який 17.01.2015 року було зареєстровано на ім`я [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (т.с. 1 а.с. 111). Відповідно до звіту в стислій формі про оцінку майна, який було виконано на замовлення відповідача, ринкова вартість нерухомості, а саме квартири [ADDRESS] , станом на 05.12.2022 року ,складає 1\~212\~989,00 грн. (т.с. 1 а.с. 118-138). Відповідно до\~звіту про\~експертну грошову\~оцінку земельної\~ділянки,\~який було\~виконано на\~замовлення відповідача,\~ринкова вартість\~об`єкта нерухомості,\~а саме\~земельної ділянки\~38,\~кадастровий номер:\~1223285500:01:318:0291,\~площею 0,0610\~га,\~яка знаходиться\~за адресою:\~Дніпропетровська область,\~Новомосковський район,\~с.\~Новоселівка,\~Садове товариство\~«Дніпрянка», станом на 05.12.2022 року, складає 313\~889,00 грн. (т.с. 1 а.с. 161-185). Відповідно до звіту № М1/02/525 про середньоринкову вартість транспортного засобу, який було виконано оцінювачем [PERSON] на замовлення позивача, середньоринкова вартість транспортного засобу марки «Honda CR-V», 2014 року випуску, державний номер [NUMBER] , VIN [NUMBER] , станом на 01.02.2022 року, складає 389\~357,88 грн. (т.с. 1 а.с. 38-40). Відповідно до звіту № 0124/22, який було виконано ТОВ «Укрспецекспертиза» на замовлення відповідача, ринкова вартість колісного транспортного засобу марки «Honda CR-V», 2014 року випуску, державний номер [NUMBER] , VIN [NUMBER] , станом на 05.12.2022 року, складає 223 579,00 грн. (т.с. 1 а.с. 139-160). Як вбачається із висновку № 1369-23 від 30.08.2023 року за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи, ринкова вартість транспортного засобу марки «Honda CR-V», 2014 року випуску, державний номер [NUMBER] , VIN [NUMBER] , з урахуванням пошкоджень та фізичного зносу в результаті його експлуатації, складає 216 986,48 грн. (т.с. 1 а.с. 13-51). Надаючи правову оцінку фактичним обставинам, що склались між сторонами по справі, суд вважає за необхідне звернути увагу сторін на наступні норми законодавства. Щодо позовних вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме об`єктів нерухомості, в рівних частинах між позивачем та відповідачем, суд зазначає наступне. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України. Однак, якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього, в даному випадку, лише на ім`я одного з подружжя, не спростовує презумпції належності вищевказаного майна до спільної сумісної власності подружжя. У правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 01.04.2020 року у справі № 462/518/18 зазначено, що факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю. Суд зауважує, що з положень статті 68\~СК України слідує, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Отже, сторони по справі мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте за час шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Таким чином, набуття майна за час шлюбу є підставою для виникнення у подружжя права спільної сумісної власності на це майно. У разі коли презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, не спростовано, за відсутності належних доказів того, що майно набуте за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Згідно із ст.\~70\~Сімейного кодексу\~України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівні. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (крім майна, зазначеного в ст. 57 СК України). Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Згідно із ч. 2 ст.\~372\~ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як роз`яснено у п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). З наведених норм матеріального закону вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про поділ майна суд має встановлювати максимально точно обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому, законом чітко визначено, що майно подружжя підлягає поділу судом між ними одномоментно та відразу у його повному обсязі, без виокремлення будь-якої речі для її подальшого наступного поділу, у тому числі в іншому судовому процесі. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування та розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. При цьому, суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Як було\~встановлено судом,\~об`єкти рухомого\~та нерухомого\~майна,\~а саме:\~земельна ділянка\~ [NUMBER] ,\~кадастровий номер:\~1223285500:01:318:0291,\~площею 0,0610\~га,\~яка знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~загальною площею\~49,6\~кв.\~м.,\~житлова \~28,0\~кв.\~м.,\~яка розташована\~за адресою:\~ [ADDRESS] , та автомобіль марки «Honda CR-V», 2014 року випуску, державний номер [NUMBER] , набуті сторонами під час шлюбу, джерелом її набуття є спільні сумісні кошти, доказів того, що зазначені об`єкти рухомого та нерухомого майна придбані позивачем або відповідачем в дар чи за власні кошти матеріали справи не містять, а тому суд дійшов висновку, що зазначені об`єкти рухомого та нерухомого майна, відповідно до ст. 60 СК України, є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, що до того ж не заперечувалось відповідачем у відзиві на позовну заяву, тому, окрім транспортного засобу, підлягають поділу між сторонами в рівних частках, тобто по 1/2 частині. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині. Щодо позовних вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме автомобіля, суд зазначає наступне. За змістом ч.ч 1, 2, 4 ст.\~71\~СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина, чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга\~статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята\~статті 71 СК України). Частинами 1-2 ст.\~364\~ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Позивач в уточнених позовних вимогах просила суд поділити спільне сумісне майно подружжя, визнавши за відповідачем право власності на автомобіль марки «Honda CR-V», 2014 року випуску, державний номер [NUMBER] , та в рахунок компенсації вартості майна, стягнути із відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості 1/2 частини зазначеного автомобіля, у розмірі 194\~678,94 грн. Вимоги про визнання за відповідачем права власності на автомобіль і стягнення на користь позивача відповідної грошової компенсації треба розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього компенсації замість частки позивачки у праві спільної сумісної власності на автомобіль. Аналогічний висновок зроблено у пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). При цьому, сторонами в судовому засіданні не заперечувалося, що рухоме майно, а саме автомобіль марки «Honda CR-V», 2014 року випуску, державний номер [NUMBER] , перебуває в користуванні відповідача, позивач не має змоги ним користуватися, а тому бажає скористатися своїм правом на отримання компенсації за свою частку. Згідно із п. 1 постанови Пленуму ВСС України №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки згідно з чинним законодавством суд вирішує спори співвласників щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової або іншої матеріальної компенсації за частку у спільній власності за наявності умов, передбачених пунктами 1-4 частини першої та частини другої статті 365 ЦК України, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним. Суд не приймає до уваги надані позивачем та відповідачем звіти про ринкову вартість автомобіля марки «Honda CR-V», 2014 року випуску, державний номер [NUMBER] , оскільки їх зміст має ознаки недопустимого доказу по справі, оскільки у них не зазначено, що такий висновок підготовлено саме експертом, експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і що він підготовлений для подання до суду. Аналогічна за своїм змістом правова позиція міститься у постанові Великої Палати від 18.12.2019 року № 522/1029/18. Відповідно до п.п. 22-23 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~21.12.2007\~року за\~№ 11\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~розподіл спільного\~майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72\~СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Судом, за клопотанням сторони позивача, по зазначеній цивільній справі було призначено товарознавчу експертизу транспортного засобу марки «Honda CR-V», державний номер [NUMBER] , і, як вбачається із висновку № 1369-23 від 30.08.2023 року за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи, ринкова вартість транспортного засобу марки «Honda CR-V», 2014 року випуску, державний номер [NUMBER] , VIN [NUMBER] , з урахуванням пошкоджень та фізичного зносу в результаті його експлуатації, складає 216 986,48 грн. (т.с. 1 а.с. 13-51). Оскільки сторони по справі не дійшли згоди щодо ринкової вартості транспортного засобу, що підлягає поділу, суд визначає його вартість, виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи, відповідно до висновку № 1369-23 від 30.08.2023 року за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи, тобто у розмірі 216 986,48 грн. При цьому, суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про здійснення поділу транспортного засобу марки «Honda CR-V», 2014 року випуску, державний номер [NUMBER] , що є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, у рівних частинах між ними, оскільки вказаний автомобіль, згідно вимог ст. 183 ЦК України, відноситься до неподільної речі. У пункті 25 постанови від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного суду України роз`яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71\~СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 року у цивільній справі № 209/3085/20 зауважила, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71\~СК України і статті 365\~ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК\~Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365\~ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Інакше кажучи, вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Положеннями ч. 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд критично ставиться до доводів відповідача та його представника про те, що відповідач не погоджується на виплату грошової компенсації позивачу так як це буде для нього надмірним тягарем, оскільки згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. Так, за змістом частини 4 статті 71\~СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якої саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19). Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, враховуючи те, що спірне рухоме майно знаходиться в користуванні відповідача [PERSON] , позивач погодилась отримати від відповідача матеріальну компенсацію за належну їй частку рухомого майна, суд дійшов висновку, що автомобіль марки «Honda CR-V», 2014 року випуску, державний номер [NUMBER] , підлягає поділу між сторонами у справі, шляхом виділення відповідачу спірного рухомого майна з визнанням за ним права власності на це рухоме майно із стягненням з відповідача на користь позивача 1/2 частини вартості такого майна, що за даними висновку № 1369-23 від 30.08.2023 року становить 108\~493,24 грн. Відтак, для врегулювання конфлікту щодо користування та розпорядження автомобілем, суд, через рішення про стягнення з відповідача компенсації, збалансує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі. Така позиція суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16. Суд також звертає увагу, що після одержання позивачем від відповідача грошової компенсації, право власності на 1/2 частку вищезазначеного рухомого майна має перейти до відповідача, адже за приписами абзацу 3 частини 2 ст. 364 ЦК України право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст.\~81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Стаття 129\~Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи зазначені вище обставини та надані суду докази, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи до уваги, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а також те, що ухвалою судді від 18.11.2022 року позивачу відстрочено сплату судового збору за подачу вказаного позову до винесення рішення по справі, суд вважає за необхідне стягнути із позивача та відповідача в дохід держави по 50% судового збору, тобто по 5\~123,40 грн. з кожного, 1% від ціни позову якого складає 10\~246,79 грн. Також суд роз`яснює, що, відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: partial