Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

12.09.2023 представник позивачки [PERSON] адвокат Прокопик І.А. звернувся до Старосамбірського районного суду Львівської області із зазначеною позовною заявою в якій просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач є власником земельної ділянки та житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . У 2010 році у будинку, на прохання її доньки [PERSON] був зареєстрований [PERSON] , який на той момент перебував з нею у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 13 лютого 2020 року у справі № 461/277/20 за заявою її доньки шлюб між нею та Відповідачем було розірвано. Відтак, станом на сьогоднішній день Відповідач більше не належить до членів її родини, оскільки розлучився з її донькою, жодного дня з моменту реєстрації місця проживання (як на той момент так і зараз) не проживав за зареєстрованим місцем проживання в її будинку та не перебуває у будь-яких інших відносинах із її родиною. Можливості добровільно в позасудовому порядку вирішити цю ситуацію у позивача немає, оскільки з відповідачем відсутній будь-який зв`язок. Стверджує, що реєстрація відповідача в житловому будинку позивача, створює їй перешкоди у реалізації права власності, а також позивач несе додаткові витрати на комунальні послуги, впливає на оформлення житлових субсидій або інших пільг. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.09.2023 справу передано для розгляду судді Кушніру А.В.. Ухвалою судді від 06.11.2023 відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Розпочато підготовче провадження. Ухвалою суду від 19.01.2024 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, проте представник позивача подав до суду заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд справу розглянути у відсутності позивача та його представника, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач був своєчасно і належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, однак в суд не з`явився і не повідомив про причини своєї неявки, а також від нього не надходило відзиву на позовну заяву, клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляду справи за його відсутності. Ухвалою суду від 11.04.2024 року постановлено провести заочний розгляд даної цивільної справи. Враховуючи наведене, суд вважає, що у справі є в наявності достатньо матеріалів про права і взаємовідносини сторін для розгляду справи за відсутності відповідача і постановлення заочного рішення, оскільки прийняття такого рішення не суперечить закону та відповідає вимогам ст.281 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що позов необхідно задовольнити, з огляду на таке. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №16541583 від 22.01.2014 ( а.с.18). Як вбачається із копії будинкової книги (а.с.21,31) у вищевказаному житловому будинку з 04.11.2010року зареєстрований [PERSON] відповідач у справі. Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 13.02.2020 у справі №461/277/20 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.34-36). Згідно довідки №596 від 13.07.2023, виданої старостою Торчиновицького старостинського округу Старосамбірської міської ради, в житловому будинку у [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , але фактично на даний момент там не проживає (а.с. 39). Відповідно до акту обстеження на факт не проживання особи за місцем реєстрації №595 від 12.07.2023 [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але на даний момент там не проживає (а.с.40). Правовідносини, наявні між сторонами, мають наступне правове регулювання. Статтею 41 Конституції України\~та статтею\~першою\~Першого\~протоколу\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Виходячи зі змісту положень ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу в спосіб, передбачений цією нормою Закону, або у спосіб передбачений договором чи законом. Як слідує зі ст. 316 ЦК України, право власності являє собою право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він розпоряджається на власний розсуд. Ст.\~321\~ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння (ст. 391 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст.383\~ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Статтею 9 ЖК України\~визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться у судовому порядку. Згідно із ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі\~статтею 156 ЖК УРСР\~члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу\~(до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство).Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162 цього Кодексу. \~Частиною 1 ст.405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частини другої\~статті 405 ЦК України\~член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до пункту 4 частини першої\~статті 406 ЦК України\~сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідно до частини другої\~статті 406 ЦК України\~сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16січня 2012року у справі №6-57цс11,\~у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник, згідно з вимогами статей\~16,\~319,\~321,\~391 ЦК України\~має право вимагати усунення відповідних перешкод, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі, і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна\~сторона повинна\~довести обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Відповідно до\~вимог ст.81\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В ході розгляду справи судом не встановлено наявності домовленостей між відповідачем та позивачем як власником житла щодо порядку користування даним житловим будинком або щодо збереження за відповідачем права на користування житлом на час його відсутності. Також, не встановлено судом і обставин, які б свідчили про поважність причин відсутності відповідача у належному позивачу житловому будинку з моменту його реєстрації (з 2010року) і по теперішній час, факту чинення йому перешкод щодо користування та проживання у даному будинку чи вчинення відповідачем дій у зазначений період часу, які б свідчили про його намір зберегти право на користування даним житловим приміщенням. Вищевказаних доводів позивача відповідач в ході розгляду справи не спростував. Таким чином, враховуючи те, що відповідач без поважних причин був відсутній у спірному жилому приміщенні понад один рік, тобто понад встановлений законом строк збереження права користування житлом, останній самостійно залишив дане жиле приміщення і протягом тривалого часу не намагався вселитись у таке, не бере участі в його утриманні, перешкод в користуванні спірним житловим будинком йому не чинилось і він добровільно обрав собі інше місце проживання, а також з огляду на те, що формальна реєстрація відповідача у спірному житловому будинку є такою, що перешкоджає позивачу у здійснені нею права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі та визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] .

Outcome: approved