Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-14 00:00:00

У вересні 2023 року [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , в якому просив суд стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу в розмірі 155 000,00 доларів США, 3% річних у розмірі 7 213,55 доларів США, судовий збір у розмірі 13 420,00 грн. та витрати на правничу допомогу. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 19.12.2021 року він передав у позику [PERSON] грошові кошти в розмірі 60 000,00 доларів США, про що останньою було власноруч написано розписку від 19.12.2021 року, які остання зобов`язалась повернути до 02.03.2022 року. 07.01.2022 року він передав у позику [PERSON] грошові кошти в розмірі 50 000,00 доларів США, про що останньою було власноруч написано розписку від 07.01.2022 року, які остання зобов`язалась повернути до 28.02.2022 року. 17.01.2022 року він передав у позику [PERSON] грошові кошти в розмірі 45 000,00 доларів США, про що останньою було власноруч написано розписку від 17.01.2022 року, які остання зобов`язалась повернути до 31.03.2022 року. Проте, на зазначені в розписках дати [PERSON] в порушення взятих на себе зобов`язань не повернула суму боргу, на його неодноразові усні вимоги у добровільному порядку свої зобов`язання не виконала, тому вимушений звернутись до суду з даним позовом. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного з призначенням підготовчого судового засідання (а.с. 66). Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 13 березня 2024 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду (а.с. 154). Відповідач [PERSON] ухвалу про відкриття провадження у справі від 02.10.2023 року та копію позовної заяви з додатками отримала 11.12.2023 року (а.с. 121). Правом на подання відзиву у встановлений судом строк відповідач не скористалась, про наслідки ненадання учасником справи заяв по суті справи у встановлений судом строк була повідомлена в ухвалі про відкриття провадження у справі від 02.10.2023 року. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити з викладених підстав у позові. Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, будучи повідомлені у встановленому законом порядку про дату, час та місце розгляду справи, письмовий відзив на позов від відповідача до суду не надходив. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2.Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Представником відповідача було направлено через «Електронний суд» клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із участю представника в якості представника потерпілого у кримінальному провадженні справа №638/3316/24. Просив визнати причини неявки сторони відповідача в судове засідання поважними та відкласти розгляд справи на інший час та дату. Одночасно з тим, суд зауважує, що до вказаного клопотання додано витяг з Єдиного державного реєстру судових рішень по справі №638/3316/24 з ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 березня 2024 року у знеособленому вигляді. Суд звертає увагу, що долучені із Єдиного державного реєстру судових рішень витяги рішень не дають суду встановити фактичні обставини, на які посилаються сторони, оскільки дані рішення знеособлені, а отже перевірити достовірність викладених відомостей неможливо. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини - в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Виклик відповідача в судове засідання було здійснено шляхом надсилання на електронну адресу представника відповідача ухвали про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Суд зауважує, що про розгляд справи представник відповідача обізнаний, оскільки надіслав суду клопотання про відкладення судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Як вбачається із матеріалів справи, відсутні підстави для відкладення розгляду справи, що передбачені ч. 2 ст. 223 ЦПК України. Суд критично ставиться до поданого клопотання представника відповідача, оскільки до нього не долучено належних доказів, які б свідчили про неможливість адвоката Забальського Ю.П. прибути до суду для участі у судовому засіданні. Відтак, у суду відсутні підстави для визнання причин неявки адвоката Забальського Ю.П., який представляє інтереси відповідача по справі - [PERSON] , поважними. З урахуванням викладеного і ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності представника відповідача [PERSON] - адвоката Забальського Ю.П. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 19.12.2021 року між сторонами укладено договір позики, про що [PERSON] власноруч написано розписку, за умовами якого повивач передав, а відповідач отримала грошові кошти у розмірі 60 000,00 доларів США та зобов`язалась повернути їх до 02.03.2022 року (а.с. 130). 07.01.2022 року між сторонами укладено договір позики, про що [PERSON] власноруч написано розписку, за умовами якого повивач передав, а відповідач отримала грошові кошти у розмірі 50 000,00 доларів США та зобов`язалась повернути їх до 28.02.2022 року (а.с. 129). 17.01.2022 року між сторонами укладено договір позики, про що [PERSON] власноруч написано розписку, за умовами якого повивач передав, а відповідач отримала грошові кошти у розмірі 45 000,00 доларів США та зобов`язалась повернути їх до 31.03.2022 року (а.с. 131). Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідачем презумпція правомірності договорів позики від 19.12.2021 року, від 07.01.2022 року та від 17.01.2022 року не спростована доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Як зазначає позивач, відповідач не виконала належним чином своїх зобов`язань про повне повернення грошових коштів, про які йдеться в зазначених вище договорах. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. У ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Відповідно до положень ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства. Отже, приймаючи до уваги те, що між сторонами було укладено договори позики, і позивач виконав свої зобов`язання за договорами позики, надавши відповідачу грошові кошти, а відповідач не повернула вказані кошти у строк, передбачений договорами, суд, зважаючи на те, що укладення договорів позики на визначених у них умовах є результатом вільного волевиявлення сторін, в тому числі відповідача, шляхом вчинення свідомих дій та не суперечить вимогам чинного законодавства, дійшов, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, до висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача щодо стягнення з відповідача її суми в загальному розмірі 155 000,00 доларів США. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Отже, суд вважає обґрунтованим посилання позивача про застосування до виниклих правовідносин положень ст. 625 ЦК України, оскільки відповідач порушила грошове зобов`язання, не повернувши позику у передбачений договором строк. Виходячи із зазначеного, перевіривши розрахунок, наведений позивачем та не спростований відповідачем в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, суд приходить до висновку про те, що останній може бути покладений в основу судового рішення, і з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню 3% річних у розмірі 7 213,55 доларів США(а.с. 9). Останній відповідачем в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не спростований. Щодо судових витрат суд зазначає наступне. У відповідності до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено 13 420,00 грн. судового збору (а.с. 6). Оскільки позовні вимоги задоволені повністю, то судові витрати у межах судового збору підлягають стягненню із відповідача на користь позивача в розмірі 13 420,00 грн. Питання витрат на правничу допомогу судом не вирішується, з огляду на зазначення позивачем при звернення до суду про те, що докази на понесені витрати будуть подані в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved