Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернувся [PERSON] , з посиланням на те, що 07 листопада 2022 року [PERSON] взяла в борг у позивача грошові кошти в розмірі 50000 гривень та зобов`язувалася їх повернути позивачу в строк до 25 січня 2023 року. В підтвердження вказаного факту відповідач, відразу ж, власноручно написала розписку від 07.11.2022 року. Відповідно розписки [PERSON] заборгувала [PERSON] 50000 грн. із зобов`язанням їх повернути в наступні строки: 27 грудня 2022 року - 25000 грн. та 25 січня 2023 року - 25000 грн.. Разом з тим, станом на 18.01.2024 року, будь-яких розрахунків з [PERSON] із сторони відповідача не відбулось. Позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь вказану заборгованість та судові витрати. Позивач [PERSON] до суду не прибула, належним чином повідомлена про місце, час та дату судового розгляду по справі. Представник позивача [PERSON] , - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги в інтересах позивача підтримав, підтвердив обставини викладені в позовній заяві, позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі, оскільки відповідач позичені грошові кошти позивачу не повернула взагалі. У своєму примірнику розписки про отримання від позивача грошових коштів в сумі 50\~000 грн. внизу по тексту [PERSON] власноручно, самовільно, без згоди позивача зробила допис про повернення [PERSON] начебто частини боргу, а саме 22\~000 грн.. Проте, відповідач 22\~000 грн. позивачу фактично не повернула, чим вчинила підробку у своєму примірнику розписки про отримання в борг грошових коштів. Відтак з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] 50\~000 грн. боргу та судові витрати. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, про що до суду подала відзив на позовну заяву (а. с. 43), в судовому засіданні зазначила, що вона працювала у магазині позивача продавцем і дійсно попросила позичити у [PERSON] у якості матеріальної допомоги 50\~000 грн.. [PERSON] позичила їй вказану грошову суму. У зв`язку із позикою даних грошових коштів, вона власноручно написала два ідентичні за змістом примірники розписки про отримання зазначеної позики, в яких зобов`язалась віддати [PERSON] позичені грошові кошти, а саме: 27 грудня 2022 року 25\~000 грн., 25 січня 2023 року ще 25\~000 грн.. Написані нею розписки було датовано 07 листопада 2022 року. Один примірник вказаної розписки вона віддала [PERSON] , а другий примірник - залишила собі. Потім, на початку 2024 року, точної дати та часу не пам`ятає, вона у своєму примірнику розписки власноручно, на свій власний розсуд, без згоди та присутності позивача, дописала про повернення [PERSON] частини боргу, а саме 22\~000 грн.. У примірнику розписки, який був на руках у позивача, такий допис не здійснювався. Вважає, що вона повернула позивачу частину боргу, а саме 22\~000 грн., відтак визнає позовні вимоги частково на залишкову суму в розмірі 28\~000 грн.. Суд, заслухавши доводи учасників справи, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши подані письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено слідуючі факти та відповідні їм правовідносини. Із копії розписки встановлено, що 07 листопада 2022 року [PERSON] , взяла в борг у [PERSON] грошові кошти, в розмірі 50000 гривень та зобов`язувалася їх повернути в наступні строки: 27 грудня 2022 року - 25000 грн. та 25 січня 2023 року - 25000 грн. (а. с. 9). З відзивом на позовну заяву відповідач додала копію свого примірника розписки від 07.11.2022 року, в якому власноручно, без згоди та присутності позивача, вчинила допис про те, що вона віддала [PERSON] частину позичених грошових коштів на суму 22\~000 грн. (а. с. 44). Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Доводи відповідача про повернення частини боргу в розмірі 22 000 гривень, що зазначено відповідним записом у копії розписки, наданій нею до суду, суд вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки як встановлено з пояснень в судовому засіданні [PERSON] , запис у розписці про повернення нею [PERSON] боргу у розмірі 22 000 гривень зроблено нею особисто лише у своєму примірнику розписки. Представник позивача заперечує факт повернення вказаної частини боргу. У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно із ст. ст. 4 ч. 1; 5 ч. 1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що доводи позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні на підставі належних та допустимих доказів, які відповідачем спростовані не були, а відтак, дослідивши та надавши зібраним по справі доказам оцінку в їх сукупності, суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за договором позики розмірі 50000 грн.. За ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Частиною 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15.06.2021 року (справа №159/5837/19, провадження №61-10459св20) вказав, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Відповідно до договору №11 про надання правничої допомоги (а. с. 15-16), попереднього (орієнтованого) розрахунку витрат на професійну правничу допомогу (а. с. 17), акту приймання-передачі наданих послуг №1 до вказаного договору (а. с. 18), ордеру на надання правничої допомоги (а. с. 20) та платіжної інструкції (а. с. 19) позивачем сплачено адвокатському бюро «Марущак і партнери» 2000 гривень за професійну правничу допомогу. Таким чином, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 гривень та судовий збір в сумі 1211, 20 гривень.

Outcome: approved