Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

Адвокат Татунець Владислав Вікторович в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики з урахуванням інфляційних втрат та 3 відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач позичив у позивача 5000 доларів США на строк до 15.09.2020, про що склав боргову розписку. Станом на 15.02.2023 відповідач грошові кошти не повернув. Розмір боргу станом на цю дату становить 182800 грн., виходячи з курсу долару США по відношенню до гривні в розмірі 36,56 грн. З урахуванням приписів ст. 625, ч.1 ст. 1048 ЦК України відповідач повинен сплатити на користь позивача відсотки від суми позики на рівні подвійної облікової ставки НБУ за період з 16.09.2020 по 31.01.2023 в сумі 128303 грн., інфляційні втрати за період з 16.09.2020 по 31.01.2023 в розмірі 45222 грн., 3% річних за період з 16.09.2020 по 31.01.2023 в розмірі 13037 грн. Загалом відповідач повинен сплатити позивачу 369362 грн. Просив стягнути з відповідача на користь позивача основну суму боргу в розмірі 182800 грн., проценти в розмірі 128303 грн., 3% річних в розмірі 13037 грн., інфляційні втрати в розмірі 45222 грн., судові витрати. 27.02.2023 позов залишено без руху. 10.03.2023 відкрито провадження у справ, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 18.09.2023 відмовлено представнику позивача у витребуванні доказів, закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. 12.05.2023 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти її задоволення. Зазначив, що не може підтвердити, що розписка, яку надає до суду позивач видавалась ним, оскільки вони неодноразово надавали один одному позики, надавали розписки та при повернені коштів один одному повертали боргові розписки. Підтвердженням наявності боргового зобов`язання може бути наявність оригіналу боргової розписки у позикодавця. Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, вона не є, сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16. У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ. згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18. (такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 46 і/3 790/16-ц) Отже, нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України у випадку отримання позики в іноземній валюті є неправомірним. Крім того, нарахування процентів, в тому числі на підставі ст. 1048 ЦК України, можливе лише у межах строку позики. Тобто, у даній справі нарахування процентів було б можливо у строк до 15.09.2020 року, за умови, що позику було б надано у національної валюти України - гривні. Індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти (такий висновок міститься в постанові ВС від 03.03.2021 року у справі №130/2604/18). Отже, нарахування на суму заборгованості встановленого індексу інфляції за весь час прострочення такої заборгованості, яка виникла за позикою виданою у іноземній валюті є неправомірним. Відповідно до п. 15 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірускої хвороби СОУШ-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Отже, нарахування трьох відсотків річних відповідно до ст. 625 ЦК України у період дії карантину с неправомірним. Згідно з п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Нарахування трьох відсотків річних відповідно до ст. 625 ЦК України у період дії воєнного стану також є неправомірним. Підсумовуючи викладене, зазначаю, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність боргового зобов`язання. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи складає 18000 грн. 13.07.2023 представник позивача надав відповідь на відзив, яка не приймається судом з огляду на порушення строків її подання. Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, підтвердив доводи, викладені у позові. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. 19.02.2020 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики на суму 5000 доларів США, строк повернення коштів до 15.09.2020. Зазначена обставина підтверджуються копією розписки від 19.02.2020, оригінал якої був оглянутий в судовому засіданні. Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Частиною 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто. В силу вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч.2 ст. 533 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Судом засіданні встановлено, що відповідач дійсно не виконав зобов`язання за договором позики від 19.02.2020 та не повернув позику в обумовлений сторонами договору строк. Відтак, відповідач повинен повернути позивачу грошові кошти за договором позики в сумі, що становить еквівалент 5000 доларів США, тобто 182800 грн., оскільки зобов`язаннях повинно виконуватись в грошовій одиниці України - гривні. У позові заявлено вимогу про стягнення відсотки від суми позики на рівні подвійної облікової ставки НБУ за період з 16.09.2020 по 31.01.2023 в сумі 128303 грн. Суд вважає, що позивач має право на одержання від відповдіача, як позичальника, проценти від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України, оскільки договором від 19.02.2020 не встановлений розмір процентів, а тому проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Враховуючи наведене, суд вважає, що нарахування процентів у розмірі подвійної облікової ставки НБУ є необґрунтованим, а тому відповідач має сплатити на користь позивача проценти за договором за період з 16.09.2020 по 31.01.2023, розмір яких за розрахунком суду становить 54963,94 грн. У позові заявлено вимогу про стягнення 3% річних за період з 16.09.2020 по 31.01.2023 в розмірі 13037 грн. Суд відзначає, що вимога про стягнення 3% річних за період з 24.02.2022 по 31.01.2023 є необґрунтованою, в цей період діє воєнний стан, введений відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ, а тому з урахуванням приписів п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України їх нарахування є необґрунтованим. Враховуючи наведене, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних за період з 16.09.2020 по 23.02.2022, що за розрахунком суду становить 7898,58 грн. У позові заявлено вимогу про стягнення інфляційних втрат за період з 16.09.2020 по 31.01.2023 в розмірі 45222 грн. Суд відзначає, що офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17, також аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц. Враховуючи, що предметом укладеного між сторонами договору від 19.02.2020 є грошові кошти в сумі 5000 доларів США, то позивач безпідставно вимагає стягнення з відповідача, який прострочив виконання грошового зобов`язання, інфляційних втрат, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно із ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідача відшкодовуються пропорцйно розміру задоволених позовних вимог (66,51%), а тому до стягненню підлягає судовий збір в розмірі 2456,63 грн.

Outcome: partial