Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-18 00:00:00

В серпні 2023 р. позивач [PERSON] звернулась до Подільського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить: 1) розірвати шлюб, зареєстрований 02.08.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 962; 2) визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . В обґрунтування позову посилається на те, що 02 серпня 2015 було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] року та [PERSON] , [INFO] , про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис за №962. За час подружнього життя у них народився син [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, виявилося вони мають різні за характерами та погляди на життя. На протязі останніх років у сторін виникали часті непорозуміння, конфліктні ситуації, що супроводжувалось сварками та неможливістю нормальних умов проживання. Як наслідок конфліктні ситуації призвели до того, що ми втратили повагу взаєморозуміння. відтак продовжувати щлюб немає наміру.Вже тривалий час між ними погіршилися сімейні відносини, є непорозуміння, конфліктні ситуації, відносини достатньо напружені, з лютого 2022 року сторони проживають окремо.Малолітній син проживає з позивачем. Позивачка працює приватним підприємцем та має доходи від своєї діяльності, син відвідує дитячий садок та гуртки. Позивачка займається з сином, слідкує за його здоров`ям, розвитком, інтересами, бажаннями, забезпечує всім необхідним для повноцінного та розвитку. Оскільки [PERSON] свої зобов`язання по матеріальному утриманню сина та сім`ї виконував не в повному обсязі, позивачка звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів із відповідача. Відтак, Подільським районним судом міста Києва від 08.06.2023 року у справі №758/6373/23 за заявою [PERSON] (стягувач) до [PERSON] (боржник) було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] . [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 06 червня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, малолітній син [PERSON] , [INFO] проживав та проживає з позивачкою, спорів, щодо участі у вихованні та спілкуванні з сином між сторонами немає. Тому при визначенні місця проживання сина [PERSON] з позивачем враховані нвйкращі інтереси. Провадження у справі відкрито ухвалою від 12.09.2023 р. з призначенням розгляду, з урахуванням заявлених вимог про визначення місця проживання дитини, в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 26.10.2023 р. роз`єднанні в самостійні провадження позовні вимоги за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у м. Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з матір`ю, а саме: 1)за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, (залишивши реєстраційний № справи - № 758/10201/23), 2) за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини з матір`ю ( присвоєно реєстраційний № справи - № 758/13123/23). Ухвалою від 26.10.2023 р. замінено третю особу Службу у справах дітей та сім`ї Подільської районної у м. Києві державної адміністрації на Службу у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області, в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору. Ухвалою від 28.02.2024 р. підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила задовольнити позов, надала пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Відповідач в судовому засіданні позов визнав в повному обсязі та не заперечував щодо проживання дитини з позивачем. Представник третьої особи - Служби справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області будучи повідомленим про день, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання повторно не з`явився, в своїй заяві просив розглядати справу за відсутності представника органу опіки та піклування та, окрім цього, подали висновок про доцільність визначення місця проживання дітей з матір`ю. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, дійшов висновку про задоволення позову з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 02.08.2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Подільського районного суду м.Києва від 26.10.2023 р. (справа № 758/10201/23). Від шлюбу сторони мають дитину - малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про народження, виданого Рівненським міським ВДРАЦС ГТУЮ у Рівненській області 13.12.2017 р. Судом встановлено, що сторони по справі мешкають окремо, позивач з дитиною проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою від 13,02.2024 р. № 9368, виданої надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Вишневої міської ради Бучанської районної державної адміністрації Київської області. Відповідач з 27.11.2023 р. має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , гуртожиток, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади. Як встановлено в судовому засіданні, сторони дійшли спільної згоди, щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю - позивачем у справі, відповідач не заперечував щодо проживання дитини з позивачкою. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.4, 5 ст.19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, окрім того положення ч. 1 ст. 161 СК, вказують на необхідність з`ясування особистої прихильності дитини до кожного з батьків. Згідно висновку Висновку органу опіки та піклування від 27.03.2024р., комісія вирішила за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] . В принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, записано: « Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення». В частині 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що діє з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави - учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її згоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи ». Статтями 8, 11, 12 Закону України « Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402 визначено: «Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки та особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вихованням в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її. здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Ухвалюючи рішення в справі « М. С. проти України » від 11 липня 2017 року ( заява № 2091/13 ), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд по правам людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, психологічний стан тощо. Найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17). Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - ХІІ визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - ХІІ, та положення національного законодавства. Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини. У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове. Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн - учасниць. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько ( - ки ) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Враховуючи, що на даний час дитина фактично проживає з позивачкою, Орган опіки та піклування Подільської районного в місті Києві державної адміністрації надав суду висновок про доцільність проживання [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] , суд вважає за доцільне визначити місце проживання дитини - [PERSON] з матір`ю, подання складене органом опіки та піклування є обґрунтованим та відповідає інтересам дитини. Визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права та інтереси інших осіб. При цьому, визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, суд вважає за необхідне визначити період, на який суд визначає таке проживання, оскільки суд бере до уваги, що відповідно до ст.29 ЦК України дитина, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання з тим із батьків, які проживають окремо. А відтак, визначити місце проживання дитини з позивачем слід до досягнення малолітнім [PERSON] , [INFO] , 14-річного віку. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 19,161 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved