Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирик Ольга Анатоліївна, Приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу Химич Олена Анатоліївна про визнання договору дарування квартири недійсним, визнання права власності. У своїй позовній заяві просив суд: 1) Визнати недійсним Договір дарування квартири, від 18 січня 2011 року (бланк ВРЕ 112649), посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Химич О.А. від 18.01.2011 року за реєстровим №1158. 2) Витребувати у [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] ) на користь [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2686904180000). 3) Визнати за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] . Свою позовну заяву обґрунтовує тим, що з 25 січня 1991 року є єдиним законним власником квартири [ADDRESS] , була перейменована на підставі Розпорядження Київського міського голови № 125/1 від 19.02.2016 року). Право власності [PERSON] підтверджується Договором дарування квартири від 25.01.1991, посвідченого держаним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Мироненко О.Д. 25.01.1991 року та зареєстровано в реєстрі за №1с-368. На Договорі дарування квартири від 25.01.1991 міститься штемпель (відмітка) БТІ із вказівкою про те, що запис про право власності зареєстровано в реєстрову книгу 21 лютого 1991 за №30278, що підтверджує той факт, що право власності на квартиру було належним чином зареєстровано за позивачем. У зазначеній квартирі також зареєстровано місце проживання позивача. У 2023 році позивач дізнався про те, що невідомі йому особи, скориставшись відсутністю власника, незаконно відчужили належну йому квартиру, що в подальшому було підтверджено інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивач зазначає, що квартиру він не відчужував, Договору дарування квартири у 2011 році він не укладав, вказаний договір не підписував, з особою обдарованою не знайомий і ніколи не зустрічався, тому квартиру слід вважати такою що вибула з володіння власника поза його волею, у зв`язку з чим позивач має право на витребування цього майна з чужого незаконного володіння та звертається до суду з позовною заявою. Ухвалою суду від 23 травня 2023 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду. 20 червня 2023 року на адресу суду надійшло клопотання про долучення доказів від представника позивача. 04 серпня 2023 року на адресу суду надійшло клопотання від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кирик Ольги Анатоліївни про розгляд справи без її участі. 29 серпня 2023 року на адресу суду надійшло клопотання про долучення доказів від представника позивача. Ухвалою суду від 29 серпня 2023 року задоволено заяву представника [PERSON] адвоката Сенченко Альони Сергіївни про забезпечення доказів у справі та витребувано у Приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Кирик Ольги Анатоліївни (адреса: 01032, місто Київ, вул. Саксаганського, 112, прим. 1-5) оригінал Договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Химич O.A. від 18.01.2011 р. 05 березня 2024 року на адресу суду надійшов витребуваний у Приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Кирик Ольги Анатоліївни (адреса: 01032, місто Київ, вул. Саксаганського, 112, прим. 1-5) оригінал Договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Химич O.A. від 18.01.2011 р. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, просила задовольнити позов. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені судом належним чином. Треті особи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені судом належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] з 25 січня 1991 року є законним власником нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] , була перейменована на підставі Розпорядження Київського міського голови № 125/1 від 19.02.2016 року). Право власності [PERSON] підтверджується Договором дарування квартири від 25.01.1991, посвідченого держаним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Мироненко О.Д. 25.01.1991 року та зареєстровано в реєстрі за №1c-368. Відповідно частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов?язкової реєстрації. До 2013 року реєстрація права власності на квартири, житлові будинки, нежитлові приміщення та інше нерухоме майно проводилася Бюро технічної інвентаризації (надалі -БТІ), із видачею про це документів (Витягів) або проставленням відповідних штампів (відміток) на самому документі. При цьому, на Договорі дарування квартири від 25.01.1991 міститься штемпель (відмітка) БТІ із вказівкою про те, що запис про право власності зареєстровано в реєстрову книгу 21 лютого 1991 за №30278, що підтверджує той факт, що право власності на квартиру було належним чином зареєстровано за позивачем. У зазначеній квартирі зареєстровано місце проживання позивача - [PERSON] , ним весь час оплачувались кошти за комунальні послуги, у тому числі за квітень 2023 року. Через Державний реєстр речових прав на нерухоме майно позивач дізнався про те, що невідомі йому особи відчужили належну йому квартир. Зокрема, із відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна - квартири [ADDRESS] стала відома інформація про те, що: 27 січня 2023 року право власності на квартиру вперше зареєстровано із відкриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирик Ольга Анатоліївна. Право власності зареєстровано за [PERSON] на підставі Договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Химич О.А. від 18.01.2011 року за реєстровим N?1158. Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності: 49120983, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 2686904180000. 28 березня 2023 року право власності на квартиру відчужено [PERSON] на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартиру. Державний реєстратор: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кирик Ольга Анатоліївна. Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 66967805 від 28.03.2023 16:47:59, приватний нотаріус Кирик Ольга Анатоліївна, Київський міський нотаріальний округ. Документи, подані для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер: 651, виданий 28.03.2023, видавник: Кирик О.А., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. Як вбачається із доданих до даної заяви документів, право власності за громадянкою [PERSON] фактично зареєстровано 27.01.2023 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О.А. При зверненні до нотаріуса Кирик О.А., відповідач 1 надала для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно Договір дарування квартири на користь [PERSON] ( [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , місце реєстрації якої зареєстровано на тимчасово окупованій території України, а саме - [ADDRESS] ), що начебто посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Химич О.А. від 18.01.2011 року за реєстровим №1158, який начебто підписаний позивачем. Суд зауважує, що станом на дату видачі договору дарування діяв Цивільний Кодекс України в редакції від 15.01.2011. З урахуванням вказаного встановлено факт недотримання норм законодавства варто, а саме що Договір дарування квартири від 18 січня 2011 року було прийнято для вчинення реєстраційних дій Третьою особою 1 без отримання від заявника відомостей, що такий договір дарування було зареєстровано у Державному реєстрі правочинів, який функціонував у 2011 році. Згідно із Податковим кодексом України №2755-VI у редакції від 01 січня 2011 року, оподаткування спадщини і подарунків провадиться в однаковому порядку і за однаковими ставками. Оподаткування спадщини і оподаткування доходу, отриманого платником податку, як дарунок регулювався за ст. 174 ПКУ. Так, згідно статті 174.6 ПКУ (в редакції від 01 січня 2011) встановлено вимогу щодо оподаткування доходу, отриманого платником податку як дарунок (або в результаті укладення договору дарування) від фізичних осіб. Кошти, майно, майнові чи немайнові права, вартість робіт, послуг, подаровані платнику податку, оподатковуються згідно з правилами, встановленими цим розділом для оподаткування спадщини. Починаючи з 1 січня 2011 р., при одержанні свідоцтва про право на спадщину або нотаріальному посвідченні договору дарування спадкоємцями (обдарованими), котрі є членами сім?ї спадкодавця (дарувателя) першого ступеня споріднення, оподаткування здійснюватиметься за нульовою ставкою податку до будь-якого об?єкта спадщини (подарунку), тобто взагалі не оподатковуватиметься, до членів сім?ї першого ступеня споріднення, згідно зі ст.14 ПКУ № 2755-VI, належать подружжя, їх діти та батьки. При отриманні спадщини (подарунка) спадкоємцями (обдарованими), котрі не є членами сім?ї першого ступеня споріднення спадкодавця (дарувателя), оподаткування провадитиметься за ставкою податку, визначеною п.п.174.2.2 п.174.2 ст.174 - 5%, до будь-якого об?єкту спадщини (подарунку). Статтею 174.4. ПКУ (в редакції від 01 січня 2011) було встановлено, що нотаріус щокварталу подає до органу державної податкової служби за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса інформацію про видачу свідоцтв про право на спадщину та/або посвідчення договорів дарування в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку. З матеріалів справи слідує, що не дивлячись на те, що обдарований, не є членом сім?ї дарувателя, відомостей щодо обов?язку оплати податку договір не містить, а всупереч чинним станом на 2011 рік нормам ПКУ в п.2.3. Договору прямо зазначено що всі витрати при укладенні цього договору сплачує дарувальник. Вбачається, що станом на 2011 рік у квартирі був зареєстрований та проживав не лише позивач, а також його батько - [PERSON] , таким чином пункт 3.1. договору не відповідав дійсності. Згідно до статті 45 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній станом на дату «посвідчення» договору в 2011 році) при посвідченні правочинів і вчиненні інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством, нотаріусом перевіряється справжність підписів учасників правочинів та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо заява чи інший документ підписані за відсутності нотаріуса, особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, повинна особисто підтвердити, що документ підписаний нею. Тобто, нотаріус Химич Олена Анатоліївна мала би перевірити справжність підписів учасників правочину, перевірити справжність кожного аркуша документа поданого для посвідчення правочину, однак вказаних вимог чинного законодавства не могло бути дотримано, оскільки позивач не укладав з відповідачем 1 Договору дарування квартири, у 2011 місто Донецьк в 2011 році не відвідував, з приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Химич О.А. не знайомий і ніколи не зустрічався, жодних дій, спрямованих на відчуження квартири не вчиняв, та не уповноважував будь-яких осіб на відчуження в будь-який спосіб належного йому майна, тобто оскаржуваний договір не укладав. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до положень ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину. Згідно з ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п?ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За частинами 1-3, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 317 Цивільного Кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно до ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього право чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадку, встановлених законом Таким чином, протиправне відчуження належної позивачу квартири поза його волею прямо порушує гарантовані Конституцією України майнові права позивача, оскільки договір дарування позивач не підписував. В подальшому такі дії призвели до того, що майно за відплатним договором купівлі-продажу придбано відповідачем 2 в особи, яка не мала права його відчужувати - у відповідача 1. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребуватимайно із чужого незаконного володіння. Змістом ст. 388 ЦК України закріплено право власника на витребування майна від добросовісного набувача з підстав якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з Їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред?явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України (зазначений підхід викладений у численних постановах Верховного Суду від 17 грудня 2014 року у справі № 6-14014; від 11 лютого 2021 року у справі № 727/9547/13, від 28 січня 2021 року у справі № 367/8910/17). Таким чином, право на витребування майна у добросовісного набувача має саме власник або інший титульний володілець майна і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або особи, якій він передав майно у володіння, та вибуло з такого їх володіння не з їхньої волі. Власник також має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Згідно ч. 1 ст. 387 ЦПК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Отже, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Встановивши, що в даному випадку належна позивачу квартира вибула з володіння власника не з його волі, та поза його згодою шляхом реєстрації права власності за відповідачем 1, та подальшого відчуження на користь відповідача 2, суд приходить до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Щодо розподілу удових витрат, суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 3 ст. 133 ЦПК України, До витрат, пов?язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов?язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов?язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов?язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Оскільки ціна позову склала 498 800 гривень 00 копійок Позивачем було сплачено судовий збір за три вимоги у розмірі 14 964 грн. 00 коп. Окрім того, 25.04.2023 до подання даної позовної заяви, було подано заяву про забезпечення позову, в зв?язку з чим сплачено судовий збір у розмірі 536 грн. 80 коп. Також, 29.08.2023 було подано заяву про забезпечення доказів, в зв?язку з чим сплачено судовий збір у розмірі 536 грн. 80 коп. Частиною 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов?язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Outcome: approved