Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, яким просив витребувати з приватної власності останньої на користь Львівської міської ради нежитлові приміщення площею 57,0 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер 32764038) з одночасним припиненням права власності на такі [PERSON] . Позов мотивує тим, що будинок за адресою: [ADDRESS] зареєстрований на праві комунальної власності 02.01.2004, реєстраційний номер майна 4258537, тобто всі, не відчужені у встановленому законом порядку приміщення в ньому, є комунальною власністю. Нежитлові приміщення пл. 57,0 кв.м в даному будинку були предметом договорів оренди нерухомого майна № 5180 від 01.07.1991, № 5392 від 03.01.1997, № Л-0985 від 03.01.2002, № Л-57717 від 21.11.2007. Проте при аналізі документів на виконання ухвали Львівської міської ради № 4035 від 11.10.2018, зокрема щодо списання багатоквартирного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] з балансового обліку ЛКП «Господар», було виявлено, що приміщення загальною площею 57,0 кв.м за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані 31.01.2011 на праві приватної власності за [PERSON] на підставі рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 грудня 2010 року у справі № 2-174/10. Постановою Львівського апеляційного суду від 01.08.2022 у справі № 2-174/10 задоволено апеляційну скаргу скаргу Львівської міської ради, рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 грудня 2010 скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Разом з тим, нежитлові приміщення площею 57,0 кв.м за адресою: [ADDRESS] 10.02.2011 були відчужені третій особі [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 274 від 04.02.2011, яка, в свою чергу, відчужила дані приміщення відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 570 від 01.03.2011. До 1991 року (в період дії законодавства Української РСР) всі об`єкти нерухомого майна на території України перебували в державній власності. За Конституцією УРСР 1978 року обласні, районні, міські, районні в містах, селищні та сільські Ради народних депутатів входили в систему органів державної влади України. Тому з розпадом Союзу РСР та створенням українського національного законодавства постало питання розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю. З цього приводу 05.11.1991 Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративнотериторіальних одиниць (комунальною) власністю», якою постановлено затвердити перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративнотериторіальних одиниць (комунальної власності), до якого, зокрема, включено житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів, житлово-експлуатаційні, житлово-комунальні, ремонтно-будівельні та інші організації, пов`язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду. Як вже зазначалось, будинок за адресою: [ADDRESS] зареєстрований на праві комунальної власності 02.01.2004, реєстраційний номер майна 4258537, тобто всі, не відчужені у встановленому законом порядку, приміщення в ньому є комунальною власністю. Ч. 1 ст. 380 ЦК України визначено, що житловий будинок як об`єкт права власності є будівлею капітального типу, спорудженою з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначеною для постійного у ній проживання. При цьому слід враховувати, що житловий будинок квартирного типу згідно зі ст. 188 ЦК України є складною річчю (нерухомим майном), до складу якої, зокрема входять інші нерухомі речі (квартири), речові права на які підлягали та підлягають державній реєстрації. Оскільки будинок в цілому перебуває в комунальній власності, то і всі нежитлові приміщення у ньому, які не приватизовані та не відчужені у приватну чи державну власність на підставі правочинів, залишаються у комунальній власності. Окрім того, з 1 січня 2004 року вступив в дію Цивільний кодекс України, який вперше встановив, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації цього права. Тобто до 1 січня 2004 року право комунальної власності не підлягало державної реєстрації, оскільки не було обов`язковим згідно діючого законодавства. Відповідно до приписів частини 5 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до ст. 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування серед іншого є земля та природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Львівська міська рада у відповідності до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є органом місцевого самоврядування в Україні, що представляє територіальну громаду міста Львова та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування визначені Конституцією України та іншими законами України. Згідно зі ст. 80 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальні громади, які реалізують право власності через органи місцевого самоврядування, є суб`єктами права комунальної власності. Згідно зі ст. 13 та ч. 1 ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316-319, 321, 324, 327 ЦК України право власності в цілому є непорушним. А відтак власник, якщо інше не встановлено законом, може у повному обсязі та на власний розсуд здійснювати своє право власності. Оскільки будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві комунальної власності, а отже прийняття рішень щодо визнання права власності у такому будинку порушує право власності Львівської міської ради на комунальне майно, що і встановлено постановою Львівського апеляційного суду від 01.08.2022 у справі № 2-174/10. З огляду на абсолютність права власності власнику надається багато прийомів, способів та засобів захисту свого права. Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інщі. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні. Статтею 330 ЦК України встановлено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини третьої статті 388 ЦК України є абсолютним та не передбачає винятків. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Окрім цього, така ж правова позиція висловлена і у постановах Верховного Суду України № 6-1цс15 від 11.02.2015 та № 6-2069цс16 від 30.11.2016, у яких суд дійшов висновку, що дійсний власник, який не був стороною правочину, не був учасником судового розгляду і майно відчужено поза волею власника, то право власності на майно не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Вищевикладене свідчить, що спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею, що є підставою, відповідно до статті 388 ЦК України для витребування майна у набувача, у зв`язку з чим підставною є заявлення позовної вимоги про витребування майна з незаконного володіння у відповідачів на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради. Звертає увагу, що постановою Верховного Суду від 13.11.2018 у справі № 914/1621/17 Верховний Суд зазначив наступну правову позицію: «Відповідно до статті 388 цього Кодексу якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. В постановах Верховного Суду від 09.08.2018 у справі № 927/876/17, від 11.09.2018 у справі № 910/9555/16, постановах Верховного Суду України у справах № 3-1515гс16 від 15 березня 2017 року, № 3-1533гс16 від 25 січня 2017 року, № 3-1058гс16 від 23 листопада 2016 року, № 3-604гс16 від 5 жовтня 2016 року зазначений наступний правовий висновок: «Якщо майно відчужено за відплатним договором, то відповідно до частини 1 статті 388 ЦК власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею (було загублене, викрадене, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом). У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК. У такому випадку діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором права відчужувати це майно. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів. Таким чином, для застосування даної норми необхідно встановити факт, що спірне майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом і перейшло у володіння особи, яка відчужила дане спірне майно за відплатним договором, не маючи права на його відчуження, добросовісному набувачу. Отже, за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними (Постанова ВСУ від 17.12.2014 у справі № 6-140цс14). За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15 та з таким висновком погодилась і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 року у справі № 522/2110/15-ц. Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив з підстав того, що 01.03.2011 між відповідачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Магировською О.В., зареєстрований в реєстрі за № 570, згідно якого відповідач придбала у [PERSON] нежитлові підвальні приміщення загальною площею 57,0 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . З того часу (а це вже понад 12 років) відповідач постійно відкрито та добросовісно володіє, користується та розпоряджається вищезазначеними приміщенни, оплачує комунальніі послуги та здійснює поточні ремонти. У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власі набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 України (постанова Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-2407цс15). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовіснс набувача (постанова Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року в справі № 6-54цс17). Львівська міська рада, звертаючись до суду з цим позовом, посилається на те, що будинок за адресою [ADDRESS] зареєстрований на праві комунальної власності 02.01.2004, реєстраційний номер майна 4258537, тобто всі, не відчужені у встановленому законом порядку, приміщення в ньому є комунальною власністю. Проте при аналізі документів на виконання ухвали Львівської міської ради № 4035 від 11.10.2018, зокрема щодо списання багатоквартирного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] з балансового обліку ЛКП «Господар», було виявлено, що приміщення загальною плоіцею 57,0 кв.м за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані 31.01.2011 на праві приватної власності за [PERSON] на підставі рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 грудня 2010 року у справі № 2-174/10. Постановою Львівського апеляційного суду від 01.08.2022 у справі № 2-174/10 задоволено апеляційну скаргу скаргу Львівської міської ради, рішення Г алицького районного суду м.Львова від 17 грудня 2010 року скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Разом з тим, нежитлові приміщення площею 57,0 кв.м за адресою: [ADDRESS] були відчужені третій особі [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 274 від 04.02.2011, яка, в свою чергу, відчужила дані приміщення відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 570 від 01.03.2011. Однак втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном, зокрема шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ у справі «East/West, Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року, пункти 166-168). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, легітимна мета такого втручання може полягати в контролі за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або в забезпеченні сплати податків, інших зборів або штрафів; втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протокс Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, пункти 40-43). Найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. У постановах від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц, від 18 березня 2020 року в справі № 199/7375/16-ц та від 14 вересня 2022 року в справі № 463/1955/18 Верховний Суд, посилаючись на те, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар, дійшов висновку про те, що задоволення віндикаційного позову і витребування спірної нерухомості у добросовісного набувача на користь міської ради призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Звертає увагу, що відповідач [PERSON] 01.03.2011 придбала за відплатним договором зігдно договору купівлі-продажу у третьої особи [PERSON] спірні нежитлові підвальні приміщення загальною площею 57,0 кв.м, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та понесла відповідно певні витрати. Також протягом 2011-2012 років в цьому приміщенні [PERSON] було здійсні капітальний ремонт, вартість якого становила близько 15000 доларів США. Як стало відомо зі слів сусудів [PERSON] , остання після 24 лютого 2022 року виїхала закордон та досі не повернулася та місцезнаходження її невідоме. Крім того, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 340155678 від 24.07.2023 у власності [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) немає жодного нерухомого майна. Враховуєчи вищенаведене, [PERSON] у випадку задоволення позову не буде мати можливості компенсувати свої витрати, пов`язані з купівлею вищезазначеного спірного нерухомого майна у [PERSON] та витрати на його ремонт, що призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ. На підставі наведеного просив у позові відмовити. У судовому засіданні представник позивача та представник третьої особи Управління комунальної власності Львівської міської ради позов підтримали із підстав та мотивів, викладених у позовній заяві, представник відповідача проти позову заперечив із підстав та мотивів, зазначених у поданому ним відзиві на позов. Третя особа [PERSON] в судове засідання жодного разу не з`явилася, належним чином повідомлялась про час і місце розгляду справи за місцем реєстрації її проживання, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутності. Позовна заява надійшла до суду 08.02.2023. Ухвалою суду від 13.02.2023 відкрито провадження у справі. Ухвалою суду 13.02.2023 вжито заходів забезпечення позову у виді заборони сторонам, а також іншим органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав (державним реєстраторам прав на нерухоме майно; виконавчим органам сільських, селищних і міських рад, Київської, Севастопольської міських, районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, акредитованим суб`єктам як суб`єктам державної реєстрації прав; територіальним органам Міністерства юстиції України), вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо нежитлових приміщень площею 57,0 кв.м за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер майна 32764038. 26.07.2023 відповідачем подано відзив на позов. Ухвалою суду від 20.04.2023 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Всі наявні у справі докази надані сторонами або витребувані за їх клопотанням судом. Відповідно до ст.ст. 12, 13\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 4-6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Судом встановлено, що спірні нежитлові приміщення загальною площею 57,0 кв.м за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані 31.01.2011 на праві приватної власності за [PERSON] на підставі рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 грудня 2010 року у справі № 2-174/10. Постановою Львівського апеляційного суду від 01.08.2022 у справі № 2-174/10 задоволено апеляційну скаргу Львівської міської ради, рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 грудня 2010 скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. До моменту скасування рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 грудня 2010 року у справі № 2-174/10 нежитлові приміщення загальною площею 57,0 кв.м за адресою [ADDRESS] 10.02.2011 були відчужені третій особі [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 274 від 04.02.2011, яка, в свою чергу, відчужила дані приміщення відповідачу [PERSON] на підставі відплатного договору купівлі-продажу № 570 від 01.03.2011 за ціною 45676 грн. Також встановлено, що житловий будинок в цілому за адресою: [ADDRESS] зареєстрований на праві комунальної власності 02.01.2004, реєстраційний номер майна 4258537, у зв`язку з чим всі, не відчужені у встановленому законом порядку, приміщення в ньому були комунальною власністю, в тому числі спірні нежитлові приміщення площею 57,0 кв.м, які як самостійний об`єкт нерухомого майна не були зареєстровані в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно до моменту реєстрації їх згідно з рішенням Галицького районного суду м. Львова від 17 грудня 2010 року у справі № 2-174/10, однак були самостійним предметом договорів оренди нерухомого майна № 5180 від 01.07.1991, № 5392 від 03.01.1997, № Л-0985 від 03.01.2002, № Л-57717 від 21.11.2007, укладених щодо об`єкта комунального майна, востаннє 21 листопада 2007 року між Управлінням комунальної власності департаменту економіки Львівської міської ради та Приватним підприємствлм «Виробничо-комерційна фірма «Діамантова підкова» строком на 2 роки 364 дні, з 21 листопада 2007 року по 20 листопада 2010 року. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин). Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України). Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18). Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Віндикаційний позов це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18). Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21). Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) вказано, що вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2). У цій справі при зверненні до суду з позовом Львівська міська рада посилалася на те, що право власності на спірне нежитлове приміщення було незаконно зареєстроване за [PERSON] на підставі рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 грудня 2010 року у справі № 2-174/10, яке у подальшому було скасоване постановою Львівського апеляційного суду від 01.08.2022 за апеляційною скаргою Львівської міської ради. До скасування цього судового рішення спірне майно двічі відчужувалось на підставі договорів купівлі-продажу, останнім власником якого є відповідач [PERSON] . Таким чином, суд погоджується з доводами сторонни позивача, що спірне майно вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, а тому вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Разом із тим, у позовній заяві будь-які доводи щодо добросовісності (недобросовісності) відповідача відсутні. Більше того, добросовісність відповідача, яка за змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України презюмується (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18), позивачем взагалі не оспорюється. Судом встановлено, що добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, однак такі відомості права позивача на спірний об`єкт нерухомого майна у державному реєстрі були відсутні. Більше того, встановлено, що протягом понад 12 років відповідач постійно відкрито та добросовісно володіє, користується та розпоряджається спірним майном, оплачує комунальніі послуги, здійснює його поточні ремонти (доказів протилежного матеріали справи не містять). Позивач стверджує, що про порушення свого права дізнався при аналізі документів на виконання ухвали Львівської міської ради № 4035 від 11.10.2018, зокрема щодо списання багатоквартирного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] з балансового обліку ЛКП «Господар», коли було виявлено, що приміщення загальною площею 57,0 кв.м за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані 31.01.2011 року на праві приватної власності за [PERSON] на підставі рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 грудня 2010 року у справі № 2-174/10. Однак за період з 2010 року (з часу закінчення строку дії договору оренди нерухомого майна № Л-57717 від 21.11.2007) до 2018 року відсутні будь-які докази, які дії вчинялися позивачем з метою бути обізнаним із станом та долею належного йому на праві власності нерухомого майна. Таким чином, у суду відсутні будь-які правові підстави для сумнівів у добросовісності відповідача як набувача майна. Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2776цс16 зроблено висновок, що втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується». Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палата Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20)). Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (див. пункт 6.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)). До аналогічного висновку у спорі за позовом органу місцевого самоврядування до фізичної особи (добросовісного набувача) прийшов Верховний Суду у Постанові від 22 лютого 2023 року (справа № 202/8669/19, провадження № 61-20544св21), Постанові від 13 вересня 2023 року (справа № 462/6637/21, провадження № 61-3507св23), у Постанові від 14 квітня 2022 року (справа № 644/2204/19, провадження № 61-10653св20). У цій справі судом не встановлено обставин, які могли б свідчити про недобросовісність відповідача, навпаки наявні докази вважати, що відповідач не могла передбачати наявність ризику того, що право власності на нежитлове приміщення може бути припинено у зв`язку з тим, що первинне рішення суду, за яким було проведено першу державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно, виявиться незаконним і буде скасоване. При цьому відповідач фактично позбавлений можливості захистити своє право у спосіб звернення до суду з позовом до продавця спірного майна щодо відшкодування збитків, зокрема з вимогою про стягнення витрачених ним коштів на придбання спірного нерухомого майна з особи, яка не мала відповідних повноважень на укладення договору купівлі-продажу, оскільки інфрмація про дійсне місцезнаходження продавця у відповідача відсутня. Таким чином, витребування у [PERSON] спірного нежитлового приміщення призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Львівської міської ради щодо витребування нежитлового приміщення з чужого незаконного володіння, оскільки його витребування у [PERSON] , яка є добросовісним набувачем та набула право власності на спірний об`єкт нерухомого майна на підставі відплатного договору, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. У такому випадку на відповідача буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Outcome: dismissed