Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір № SAMDN80000731312635 «Стандарт» від 10.12.2012. Згідно п. 1 При укладенні цього договору клієнт передає, а банк приймає грошові кошти в сумі 15000,00 дол. США, на строк 366 днів по 10.12.2013 включно. Для внесення суми вкладу банк відкриває клієнту особовий рахунок № [NUMBER] . Відсоткова ставка по вкладу складає 6.5% річних. Відповідно до п. 5 даного договору вкладу, у випадку, якщо по закінченню строку вкладу, клієнт не заявив банку про відмову щодо продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, передбачений умовами договору. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк. При цьому вирахування нового строку вкладу і нового мінімального строку вкладу починається з дня, наступного після дати закінчення попереднього строку вкладу. Згідно з п. 7 договору вкладу, сторони мають право достроково розірвати даний договір у відповідності з діючим законодавством, попередивши про це другу сторону за два банківських дня до дати розірвання договору. 04.11.2020 надіслано заяви про видачу вкладу за вказаним договором. Відповіддю № 20.1.0.0.0/7-201106/3229 від 30.11.2020 банк, розглянувши заяву, яку отримав 06.11.2020, відмовив клієнту у видачі коштів. Дані обставини встановлені постановою Київського апеляційного суду від 01.03.2023 у справі 757/53371/20. Зазначає, що правомірність вимоги про стягнення суми вкладу з банку підтверджена постановою Київського апеляційного суду від 01.03.2023 у справі 757/53371/20 та задоволена в повному обсязі. Однак, до цього часу сума вкладу банком не повернута, що є підставою для нарахування 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 11.11.2020 (шостий день після отримання банком заяви про повернення вкладу, враховані вихідні) до 17.03.2023 (день здійснення розрахунку). На підставі викладеного, просить суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на свою користь кошти у сумі 1056,40 доларів (нарахування 3 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України). Зазначити в рішенні про нарахування 3% річних на суму основного боргу до моменту виконання рішення суду. Нарахування 3% річних здійснювати за наступною формулою: Сума 3% річних = С ? 3 х Д / 365 / 100, де: С - сума основного боргу, Д - кількість днів прострочення. Роз`яснити органу, що здійснюватиме примусове виконання рішення суд, що у випадку часткової сплати приватним підприємством «Вектор Інвест Контракт» суми основного боргу, нарахування 3% річних повинно здійснюватися на залишок заборгованості. Ухвалою суду від 28.03.2023 у справі за вказаним позовом відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. 12.06.2023 до суду від представника відповідача Кобзар Ю.Б. надійшов відзив, відповідно до якого, позовні вимоги вважала необґрунтованими, зазначила, що банк перевів борг за договором клієнта на ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» зі згоди клієнта», отже, з огляду на те, що будь-яких письмових заперечень від [PERSON] , відносно переведення банком на ТОВ ФК «Фінілон» боргу за договором, який є предметом спору у даній справі, на адресу банку не надходило, то вважається, що переведення боргу банком було здійснено зі згоди вкладника, тобто позивачки. Отже, внаслідок укладання між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ ФК «Фінілон» договору переведення боргу б/н від 17.11.2014 та переведення боргу за зобов`язаннями банку щодо виплати коштів за договором, який є предметом у даній справі, вважає, що банк на цей час не несе зобов`язань за таким договором, а ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником за даним договором банківського вкладу. У зв`язку з вищевикладеним, вважає, що належним відповідачем у даній справі має бути саме ТОВ «ФК «Фінілон». Окрім того, не погоджується з розрахунком наданим позивачкою, та на його спростування надає контр-розрахунок, згідно якого, сума до стягнення за 3 % річних становить 15000,00 дол. США х 3 % x 856 (кількість днів) / 365 = 1055,34 дол. США. Окрім того, зазначає, що позовна заява містить вимогу відносно зазначення у рішенні суду про нарахування 3% річних на суму основного боргу до моменту виконання рішення суду, при цьому позивач посилається на ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України, однак позивач невірно трактує зазначені норми законодавства та не враховує, що ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК стосується виключно нарахувань відсотків або пені, а нарахування 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України не може застосовуватися до ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України, окрім того, до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відносно виконання судового рішення у даній справі зазначила, що на сьогодні державою Україна встановлені та наявні обмежувальні заходи щодо виконань грошових зобов`язань перед окремими категоріями фізичних та юридичних осіб задля забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави України у зв`язку з військовою агресією рф, а саме у відповідності до вимог Постанови КМУ від 03.03.2022 № 187 встановлений мораторій (заборона) на виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, стягувачами за якими є громадяни російської федерації, крім тих, що проживають на території країни на законних підставах, отже, у зв`язку із наявністю російського громадянства у позивача [PERSON] та щодо здійснення підприємницької діяльності даною особою на території рф і відповідно отримання нею доходів та сплати податків на користь країни агресора, виконання судового рішення на даний час є неможливим. 19.06.2023 від адвоката Машкіної Вікторії надійшла відповідь на відзив, у якій зазначила, що судами першої та апеляційної інстанції у справі №757/53371/20 вже було встановлено що саме АТ КБ «Приватбанк» а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі. Щодо можливості нарахування 3 % річних до моменту виконання рішення суду зазначила, що дані позовні вимоги не порушують правил позовної давності, адже звернення з вимогою, позовною заявою є діями, які переривають строк позовної давності. А тому вимоги заявлені в межах строку позовної давності. Вказує, що є безпідставними твердження відповідача про те, куди може потратити стягнені кошти позивачка. 30.06.2023 від представника відповідача - Ю.Б. Кобзар надійшла заява про залучення у справі третьої особи без самостійних вимог - ТОВ «ФК «Фінілон». 09.11.2023 протокольною ухвалою суду залучено до участі у справі ТОВ «ФК «Фінілон» у якості третьої особи, без самостійних вимог. У судове засідання учасники справи не з`явились, повідомлялись про час та місце розгляду справи належним чином ,причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного провадження у відсутність сторін на підставі наявних у справі письмових доказів та ухвалити у справі рішення, яким позов задовольнити із наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2022 року залишеним без змін Верховним Судом, позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] суму вкладу у розмірі 15000,00 дол. США за депозитним договором № SAMDN80000731312635 від 10.12.2012; суму процентів, нарахованих за період з 11.12.2012 до 08.10.2020 у розмірі 7632, 17 дол. США; суму пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за період з 08.10.2019 до 08.10.2020 у розмірі 16508,96 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Отже, правомірність вимоги про стягнення суми вкладу з банку підтверджена постановою Верховного суду у справі №757/53371/20 від 24.05.2023. Вказана обставина не потребує доказуванню у відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У відповідності до положень частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Так, відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.2 ст.13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Відповідно до ч.4 ст.13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Відповідно до ст.129-1 Конституції судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Однак, до цього часу сума вкладу банком не повернута, що також не спростовано відповідачем в ході судового розгляду. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, відповідно до загальних умов виконання зобов`язань, встановлених статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. Виходячи з того, що відповідач не виконав грошове зобов`язання, це призвело до виникнення права вимоги про сплату трьох процентів річних від простроченої суми, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в цій частині. Так, позивачка нараховує 3 % річних за період з 11.11.2020 по 17.03.2023 за наступною формулою: сума 3 % річних = С х 3 х д : 365 : 100, де С - сума основного боргу, Д - кількість днів прострочення. З 11.11.2020 до 31.12.2020 15000 (сума боргу) х 3 % х 51 (к-сть днів у періоді) : 366 : 100 = 62,70 доларів. З 01.01.2021 до 17.03.2023 15000 х 3% х 806 : 365 : 100 = 993,70 доларів. Всього штрафних санкцій: 1056,40 доларів США. Такий розрахунок є вірним. Крім цього, відповідно до ч.10, 11 ст.265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Як зазначено в частинах одинадцятій та двадцятій статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі. До закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що до моменту виконання рішення суду на суму основного боргу слід нараховувати три відсотки річних за методом сума 3 % річних = С х 3 х д : 365 : 100, де С - сума основного боргу, Д - кількість днів прострочення. Необхідно зазначити, що дані позовні вимоги не порушують правил позовної давності, адже звернення з вимогою, позовною заявою, є діями, які переривають строк позовної давності. А тому, вимоги заявлені в межах строку позовної давності. Одночасно правомірність даних вимог підтверджена судовою практикою, а саме висновками Верховного суду у справах 203/1330/20 №916/922/19, тому доводи відповідача в цій частині оцінюються судом критично. Разом з тим, суд оцінює критично доводи відповідача, щодо належного відповідача у справі ТОВ «ФК «Фінілон» у зв`язку з переведенням останньому боргу, з огляду на наступне. Так, постановою Верховного Суду від 24.05.2023 у справі 757/53371/20 встановлено «ураховуючи, що у матеріалах справи відсутні докази надання [PERSON] згоди на переведення боргу від АТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договором укладеним між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» за договором банківського вкладу, договір про переведення боргу від 17.11.2014, укладений між банком та ТОВ «ФК «Фінілон», не створює правових наслідків для позивачки. За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що саме АТ КБ «Приватбанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон», є належним відповідачем у справі. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2023 у справі № 199/3152/20». Щодо виконання судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «!Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Конституційним Судом України у п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012 зазначено, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Згідно із ч. 1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Підставою для відстрочки виконання судового рішення має бути існування об`єктивних, непереборних, виняткових обставин, що ускладнюють вчасне виконання рішення або роблять його неможливим. Забороняється виконання будь-яких (грошових та інших) зобов`язань на користь: 1) російської федерації; 2) її громадян; 3) компаній, зареєстрованих у рф; 4) компаній, зареєстрованих в Україні, в яких кінцевим бенефіціарним власником або власником частки в 10 і більше відсотків є рф, громадянин рф або російська компанія. Йдеться як про добровільне, так і про примусове виконання. Суд зауважує на тому, що позивач проживає на території АР Крим. На даний час в Україні діє мораторій (заборона) на виконання грошових та інших зобов`язань держави-агресора, який встановлено постановою Кабінету Міністрів від 03.03.2022 № 187, а саме, заборонено виконання грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є російська федерація або особи, пов`язані з державою агресором. У постанові Верховного Суду від 30.05.2023 по справі №925/1248/21 зазначено, що дія мораторію передбачає заборону на вчинення конкретно визначеного переліку дій між учасниками правовідносин, встановлює певний правовий режим для цих правовідносин і впливає на перебіг грошових та інших зобов`язань. З моменту запровадження вказаного мораторію суб`єктивне право осіб - кредиторів (стягувачів), перелік яких наведений в Постанові № 187, зазнає обмежень у можливості реалізувати ними право вимоги до зобов`язаної сторони, у тому числі шляхом звернення за судовим захистом. Також мораторій хоча і не припиняє суб`єктивне право, однак на строк дії мораторію таке право не може реалізуватися шляхом виконання. При цьому, суд звертає увагу сторін, що сам по собі мораторій не припиняє суб`єктивне право, однак на строк дії наведеного мораторію таке право не може реалізуватися шляхом виконання, в тому числі і шляхом звернення до суду з метою судового захисту. Подібний правовий висновок наведено в постановах Верховного Суду від 30.05.2023 у справі 925/1248/21, від 09.08.2023 у справі №922/1589/22. Вище описані обставини в своїй сукупності доводять суду те, що у виниклих між позивачем та відповідачем правовідносинах, не застосування судом постанови КМУ №187 від 03.03.2022, порушуватиме не лише статтю 17 Конституції України, а й принцип правової визначеності, що в свою чергу, породить нові спори за позовами нібито «нових кредиторів» за договорами відступлення права вимоги, метою яких зрештою може бути уникнення встановленого такою постановою мораторію (заборони). Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України 1073,60 грн. судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved