Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-07 00:00:00

04.04.2024 до суду від представника заявника [PERSON] надійшла заява [PERSON] про видачу обмежувального припису, у якій представник заявника просив видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] , [INFO] , строком на чотири місяці, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав: 1) заборонити [PERSON] перебувати в місці фактичного проживання з [PERSON] за адресою [ADDRESS] ; 2) заборонити [PERSON] наближатися на 300 метрів до місця проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] ; 3) заборонити [PERSON] безпосередньо заходити та перебувати у кімнаті де фактично проживає [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Заява обґрунтована наступним. Заявник є власницею 1/4 частини квартири за адресою [ADDRESS] та проживає у ній. Разом з нею в квартирі проживає її брат [PERSON] , який починаючи з 2023 року систематично вчиняє відносно заявниці домашнє насильство, що підтверджується неодноразовими зверненнями заявниці до органів поліції, постановами суду про визнання [PERSON] винним у вчиненні домашнього насильства. З 18.01.2024 по 25.01.2024 заявниця отримувала послуги Київського міського Центру гендерної рівності, запобігання та протидії насильству, із забезпеченням тимчасового місця безпечного перебування в Кімнаті кризового реагування для осіб, що постраждали від домашнього насильства за ознаками статі, у зв`язку з протиправними діями заінтересованої особи. Таким чином, [PERSON] нехтує будь-яким нормальним ставленням до [PERSON] , що у подальшому може призвести до ще гірших наслідків. Ухвалою від 04.04.2024 відкрито провадження у справі, призначено судове засідання на 08.04.2024. У судовому засіданні заявник підтримала свою заяву та пояснила, вона у квартирі постійно проживала разом зі своїми двома неповнолітніми доньками та батьком. На початку січня 2024 року батьку стало погано і він знаходився певний час у лікарні. Брат приходив до квартири, перебував у кімнаті батька, що наштовхувало її на думку, що він бере необхідні речі для батька до лікарні. Вона не могла відвідувати батька у лікарні, оскільки хворіла разом з молодшою донькою. Через певний час, приблизно тиждень, заявник поцікавилась у брата чому батько так довго в лікарні, на що він їй повідомив, що батько вже кілька днів як помер. Заявниця не могла зрозуміти, чому брат їй не повідомив про смерть батька, дізналась, що він на той час був досі не похований, оплатила поховання батька. Після чого брат повідомив їй, що тепер кімната батька буде його кімнатою, забрав ключі, не допускав її до кімнати. Де постійно брат проживає заявниці невідомо, проте після смерті батька він частіше почав приходити до квартири заявниці і щоразу коли вона намагалась впорядкувати з ним порядок користування батьковою кімнатою [PERSON] влаштовував сварки, погрожував їй, кричав в присутності дітей, звинувачував у смерті батька та вказував, що він успадкує кімнату батька, а вона нехай всі питання вирішує через суд. [PERSON] зазначає, що її брат продовжує вчиняти відносно неї психологічне і фізичне насильство, побоюється, що це продовжуватиметься поки не буде вирішено питання спадщини, а після її оформлення брат оселиться в квартирі і зробить її життя та життя неповнолітніх доньок нестерпним. Заінтересована особа у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, шляхом розміщення оголошення в мережі Інтернет на офіційному веб-сайті судової влади України. За нормою ч.ч. 1,2 ст. 350-5 Цивільного процесуального кодексу України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність заінтересованої особи. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею квартири за адресою [ADDRESS] разом з [PERSON] , [PERSON] , які померли, а також старшою донькою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 14.11.2006, виданим відділом приватизації житла Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації. Відповідно до відповіді Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції № 129-аз/175/48/04-24 від 20.03.2024 року, перший раз заявник звернувся до поліції щодо протиправних дії з боку заінтересованої особи 30.07.2023. Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 11.10.2023 у справі № 753/13408/23 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративне правопорушення. Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 27.02.2024 у справі № 753/1450/24 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративне правопорушення. Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 28.02.2024 у справі № 753/2766/24 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративне правопорушення. Відповідно до довідки № 051/043/р-11-13, у період часу з 18.01.2024 по 25.01.2024, [PERSON] разом з донькою [PERSON] отримувала послуги Київського міського Центру гендерної рівності, запобігання та протидії насильству, із забезпеченням тимчасового місця безпечного перебування в Кімнаті кризового реагування для осіб, що постраждали від домашнього насильства та/або насильства за ознакою статі. З дослідженого у судовому засіданні відеозапису судом встановлено, що [PERSON] , перебуваючи у квартирі за постійним місцем проживання [PERSON] у присутності дітей поводить себе агресивно, кричить, звинувачує заявницю у смерті батька. Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У статті 5 ЦПК України вказано, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків». Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, врегульовано Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункт 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). У статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» зазначено, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: 1) постраждала особа або її представник; 2) у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; 3) у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування. Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється на колишнє подружжя незалежно від факту спільного проживання (пункт 2 частини другої статті 3 наведеного вище Закону України). Визначення конкретних видів, передбачених частиною другою статті 26 Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», заходів тимчасового обмеження прав кривдника або обов`язків, які покладаються на нього, а також строку на який видається обмежувальний припис належить до компетенції суду. У постанові Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі України про адміністративне правопорушення та Кримінальному кодексі України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Згідно за висновком Верховного Суду викладеними у постанові від 28.04.2020 у справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971св19) тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи при видачі обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосування такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що між заявницею та заінтересованою особою склалися неприязні стосунки, які знайшли своє відображення у вчиненні [PERSON] психологічного та економічного насильства відносно [PERSON] . При цьому, загострення стосунків сталось саме після смерті батька заявниці та заінтересованої особи, що призвело до постановлення питання щодо спадкування. До вирішення між сторонами питання щодо поділу спадкового майна наявні високі ризики породження нових конфліктів в сім`ї, продовження домашнього насильства по відношенню до заявниці, а тому вимоги заяви [PERSON] про видачу обмежувального припису є обґрунтованими. Породження нових конфліктів, продовження вчинення домашнього насильства, наявності ризиків застосування такого насильства у майбутньому, що підтверджується наявними у справі доказами, яким судом надав належну оцінку, створюють або можуть створювати небезпеку для заявниці, що є необхідною умовою для застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Отже, надані докази, безумовно вказують на вчинення [PERSON] психологічного та економічного насильства стосовно заявниці у розумінні норм Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Таким чином, враховуючи вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та настання тяжких чи особливо-тяжких наслідків, а також те, що заявниця дійсно є постраждалою особою від домашнього насильства, а її кривдником є заінтересована особа [PERSON] , заява [PERSON] про видачу обмежувального припису, заінтересована особа [PERSON] , є обґрунтованою та такою, що підлягає частковому задоволенню, а саме в частині заборони [PERSON] перебувати в місці фактичного проживання з [PERSON] за адресою [ADDRESS] та заборони [PERSON] наближатися на 300 метрів до місця проживання [PERSON] за вказаною адресою. Щодо вимоги про заборону [PERSON] безпосередньо заходити та перебувати у кімнаті де фактично проживає [PERSON] , то суд не вбачає необхідності у задоволенні заяви в цій частині, оскільки заборона заінтересованій особі перебувати у квартирі та наближатися до неї на 300 метрів фактично виключає можливість [PERSON] перебувати у кімнаті, де проживає [PERSON] .

Outcome: partial