Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-09 00:00:00

11.12.2023 року до суду надійшла позовна заява Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району в інтересах малолітньої [PERSON] , до [PERSON] , третя особа: Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування позову посилалися на те, що наказом служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради від 29.08.2023 року №1074 малолітню [PERSON] , [INFO] , взято на облік як дитину, що опинилася в складних життєвих обставинах. Мати малолітньої [PERSON] зареєстрована та мешкала з донькою за адресою: [ADDRESS] . По відношенню до дитини відповідач є одинокою матір`ю (актовий запис про народження від 18.08.2023 року, державна реєстрація народження проведена відповідно ч.1 ст.135 СК України). 10.07.2023 року до Запорізького міського центру соціальних служб надійшло повідомлення з КНП «Пологовий будинок №4» ЗМР про те, що [PERSON] [INFO] народила здорову дівчинку, 11.07.2023 року спеціалістами центру було здійснено вихід до пологового будинку, але жінку разом з дитиною вже виписали. 19.07.2023 року Запорізький міський центр соціальних служб повідомив про родину Забашти. Згідно довідки КНП «Пологовий будинок №4» ЗМР [PERSON] при виписці відмовилася від «Пакунку малюка». 16.08.2023 року жінка покинула малолітню дитину на бабу [PERSON] , [INFO] , та діда [PERSON] , [INFO] , які були в стані алкогольного сп`яніння, та пішла з друзями на декілька годин зловживати наркотичними речовинами (соль). Того ж дня [PERSON] працівниками поліції була доставлена до КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» ЗОР з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, або перебування під виливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. За результатами обстеження зроблено висновок, що [PERSON] вживала наркотик «соль». Фактично дитина була залишена без догляду дорослих, малолітня була голодна та занедбана, на крики дитини ніхто не звертав уваги, тому сусіди викликали поліцію. Малолітню [PERSON] згідно акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставки від 16.08.2023 року влаштовано до КНП «МДЛ №5» ЗМР на повне державне забезпечення до вирішення її подальшої долі. Згідно Витягу з реєстру територіальної громади м. Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання малолітня [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . За інформацією Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області від 06.10.2023 року на [PERSON] 16.08.2023 року було відкрито кримінальне провадження за ч.1 ст.309 КК України, за яким проводиться досудове розслідування; 08.02.2023 року було складено адміністративний протокол за ч.1 ст.44 КУпАП та 28.08.2023 року була звільнена від відповідальності за ст.22 КУпАП; 16.02.2023 року було складено адміністративний протокол за ч.1 ст.184 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в сумі 850 грн. Згідно листа управління соціальної підтримки населення департаменту соціального захисну населення ЗМР від 21.09.2023 року [PERSON] перебуває па обліку як одержувач державної допомоги при народженні дитини; державної допомоги на дітей одиноким матерям; державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям. З 01.09.2023 року [PERSON] припинено виплати вищезазначених допомог у зв`язку з перебуванням дитини на повному державному утриманні з 16.08.2023 року. 13.09.2023 року [PERSON] звернулася з заявою до служби (управління) у справах дітей ЗМР щодо повернення дитини в родину. Заява була розглянута на засіданні комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації ЗМР по Дніпровському району, та прийнято рішення про недоцільність повернення в родину матері малолітньої дитини та про подання до суду позову про відібрання дитини від матері. Прохали: 1) відібрати малолітню [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав; 2) стягнути з [PERSON] на користь особи чи установи, на утриманні якої буде знаходитись малолітня [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/3 частки (але не менше 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку) від усіх видів доходів відповідача щомісячно, починаючи із дня пред`явлення цього позову; 3) внести зміни до актового запису про народження дитини у відповідності до рішення суду; 4) судові витрати покласти на відповідача. 15.12.2023 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання. 28.02.2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. 10.04.2024 року в судове засідання представник позивача не з`явився, 10.04.2024 року представник за довіреністю Маньковська Л.Т. подала заяву про розгляд справи без участі представника, позовні вимоги підтримала та прохала задовольнити для захисту прав дитини. 10.04.2024 року в судове засідання відповідач не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не подала. 10.04.2024 року в судове засідання представник третьої особи: Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не з`явився, 29.02.2024 року надали заяву про розгляд справи у відсутність представника. Виходячи з положень ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. [INFO] в м. Запоріжжя народилася відповідач - [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] від 29.08.2013 року, та Витягом з реєстру територіальної громади м. Запоріжжя від 12.12.2023 року. [INFO] [PERSON] народила дитину - доньку [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21.07.2023 року, виданого Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Реєстрація народження дитини проведена відповідно ч.1 ст.135 СК України, батьком дитини записаний [PERSON] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно ч.1 ст.135 СК України №00041712464 від 05.10.2023 року. Згідно Витягу з реєстру територіальної громади м. Запоріжжя малолітня [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . 10.07.2023 року до Запорізького міського центру соціальних служб надійшло повідомлення з КНП «Пологовий будинок №4» ЗМР про те, що [PERSON] [INFO] народила здорову дівчинку, 11.07.2023 року спеціалістами центру було здійснено вихід до пологового будинку, але жінку разом з дитиною вже виписали. 19.07.2023 року Запорізький міський центр соціальних служб повідомив про родину Забашти. Згідно довідки КНП «Пологовий будинок №4» ЗМР [PERSON] при виписці відмовилася від «Пакунку малюка». 16.08.2023 року [PERSON] покинула малолітню дитину на бабу [PERSON] , [INFO] , та діда [PERSON] , [INFO] , які були в стані алкогольного сп`яніння, та пішла з друзями на декілька годин зловживати наркотичними речовинами (соль). Того ж дня [PERSON] працівниками поліції була доставлена до КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» ЗОР з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння, або перебування під виливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. За результатами обстеження зроблено висновок, що [PERSON] вживала наркотик «соль». Фактично дитина була залишена без догляду дорослих, малолітня була голодна та занедбана, на крики дитини ніхто не звертав уваги, тому сусіди викликали поліцію. Малолітню [PERSON] згідно акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставки від 16.08.2023 року влаштовано до КНП «МДЛ №5» ЗМР на повне державне забезпечення до вирішення її подальшої долі. 17.08.2023 року комісією відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей ЗМР складено акт обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , встановлено, що у дитини є дитячий візок, ліжко, дитяче харчування, памперси, гігієнічний набір, іграшки, в квартирі дуже брудно, розкидані речі, брудна постільна білизна, брудна підлога, розкидане сміття, пусті пластикові пляшки, на кухні немитий посуд, на столі брудні тарілки з залишками їжі, сморід. Згідно листа управління соціальної підтримки населення департаменту соціального захисну населення ЗМР від 21.09.2023 року [PERSON] перебуває на обліку як одержувач державної допомоги при народженні дитини; державної допомоги на дітей одиноким матерям; державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям. З 01.09.2023 року [PERSON] припинено виплати вищезазначених допомог у зв`язку з перебуванням дитини на повному державному утриманні з 16.08.2023 року. 13.09.2023 року [PERSON] звернулася до служби (управління) у справах дітей ЗМР з заявою щодо повернення дитини в родину. 02.10.2023 року службою (управлінням) у справах дітей ЗМР заява [PERSON] була розглянута на засіданні комісії з питань захисту прав дитини та прийнято рішення про недоцільність повернення малолітньої дитини в родину матері та про подання до суду позову про відібрання дитини від матері. За інформацією Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області від 08.01.2024 року на [PERSON] 07.10.2022 року було складено адміністративний протокол за ч.1 ст.44 КУпАП та 10.11.2022 року накладено стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 грн.; 08.02.2023 року було складено адміністративний протокол за ч.1 ст.44 КУпАП та 28.02.2023 року була звільнена від відповідальності за ст.22 КУпАП; 16.08.2023 року було складено адміністративний протокол за ч.1 ст.184 КУпАП та 06.09.2023 року накладено стягнення у вигляді штрафу в сумі 850 грн.; 16.08.2023 року зареєстровано кримінальне провадження №12023087050000438; 17.11.2023 року зареєстровано кримінальне провадження №12023087050000659; 04.01.2024 року зареєстровано кримінальне провадження №12024087050000006. Згідно Висновку про відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав, затвердженого 05.12.2023 року районною адміністрацією Запорізької міської ради по Дніпровському району, орган опіки та піклування дійшов висновку, що [PERSON] неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, права та інтереси якої повинні бути захищені у встановленому законом порядку, з метою захисту її прав та інтересів, вважають за доцільне відібрати малолітню [PERSON] від матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав. 19.01.2024 року вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/379/24 [PERSON] засуджено за ч.1 ст.309 КК України до одного року обмеження волі, на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік. Суд, задовольняючи позов частково, виходить з наступного. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі ст.9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Згідно ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно ч.4,5,6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи . Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готування її до самостійного життя, батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно ч.1 ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Відповідно ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини . Відповідно ч.2 ст.170 СК України у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. Згідно ч.3,4 ст.170 СК України якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. При задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Відповідно ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї. Відповідно ст.14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. У рішенні ЄСПЛ від 07.12.2006 року у справі «Хант проти України» суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС (ч.4 ст.263 ЦПК України). Так, у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.05.2022 року у справі № 308/12188/18 зроблено висновок про те, що «Тлумачення статті 4, частини першої статті 170 СК України дає змогу дійти висновку про те, що у разі неможливості (у тому числі, на час пред`явлення позову і вирішення справи) передати дитину родичам, то дитина передається органу опіки та піклування для вжиття заходів щодо захисту особистих та майнових прав дитини й забезпечення тимчасового влаштування дитини. Зазначене повністю узгоджується із положеннями частини четвертої та п`ятої статті 167 СК України, згідно з якими, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим; якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування. Разом з тим, Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду зауважує, що відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення цих осіб батьківських прав, яке має безстроковий характер. Тому якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини, при цьому суд керується інтересами дитини (частина третя статті 170 СК України)». Також, у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судувід 03.10.2018 року у справі № 682/2778/17зроблено висновок про те, що «Визначаючи відмінність підстав позбавлення батьківських прав від відібрання дитини без такого позбавлення, Верховний Суд виходить з того, що за своєю правовою природою позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дитини. Позбавлення батьківських прав завжди є результатом протиправної, винної поведінки. Відібрання ж дитини не завжди пов`язується з протиправною поведінкою: загроза життю та здоров`ю дитини може бути результатом психічної хвороби, відкритої форми туберкульозу чи інших небезпечних хвороб, скрутних житлових умов тощо. Відібрання дитини можливе тоді, коли умови проживання дитини суд оцінить як небезпечні для неї. Оцінювання умов проживання дитини є виключно компетенцією суду. Батьки, від яких відібрана дитина, не втрачають щодо неї прав та обов`язків, обумовлених походженням. Вони надалі залишаються носіями обов`язку щодо виховання дитини, мають право на особисте її виховання та спілкування. Проте та обставина, що дитина передана іншій особі або навчальному закладу, означає, що саме їх напрямок та умови виховання одержали перевагу над тим, що здатні створити батьки, й з цим напрямком батьки повинні будуть узгоджувати свою поведінку». Судом встановлено, що до суду звернувся позивач - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району як Орган опіки та піклування в інтересах малолітньої [PERSON] з позовом до матері дитини - [PERSON] про відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав та стягнення аліментів з підстави, передбаченої ч.1 ст.170 СК України, а саме ухилення матері від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, оскільки залишення дитини у матері є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Суд доходить висновку, що позивачем доведені обставини, передбачені ч.1 ст.170 СК України, а саме: залишення дитини у матері є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання, матір дитини за час розгляду справи судом не усунула причини, які спонукали орган опіки та піклування тимчасово вилучити дитину з родини відповідача, доказів проходження відповідного лікування від наркотичної залежності відповідачем також не надано, хоча остання неодноразово повідомляла про це суд, будь-яких активних дій, окрім самого бажання, відповідачем також не здійснено. Крім того, суд враховує, що [PERSON] 19.01.2024 року вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/379/24 засуджена за ч.1 ст.309 КК України до одного року обмеження волі, і на підставі ст.75 КК України звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік. Факт ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини знайшов своє підтвердження в судовому засіданні під час встановлення обставин та перевірки їх доказами і підтверджується наданими суду письмовими доказами, які суд вважає достовірними, належними та допустимими. Тому, суд погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності відібрання дитини від матері [PERSON] без позбавлення її батьківських прав для захисту особистих та майнових прав дитини і тимчасового влаштування дитини з метою забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Суд зазначає, що відібрання дитини від матері без позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків та є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення батьківських прав, яке має безстроковий характер, і якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. Суд, вирішуючи питання про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, виходить з того, що згідно ч.4 ст.170 СК України при задоволенні позову про відібрання дитини від матері без позбавлення її батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з неї аліментів на дитину, а тому суд приймає рішення про стягнення з відповідача аліментів на дитину з наступних підстав. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Суд, визначаючи частку заробітку (доходу) матері, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, виходить з вимог ст.182 СК України, та вважає, що до стягнення підлягає саме 1/4 частка заробітку (доходу) платника аліментів, що буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а тому відмовляє позивачу у стягненні аліментів з відповідача в розмірі 1/3 частки. Відповідно ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Тому суд стягує з відповідача аліменти на користь особи чи установи, на утриманні якої буде знаходитись дитина, у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 11.12.2023 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В свою чергу, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.76, ч.1 ст.77 та ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За приписами частин 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно підходу, зазначеного в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Також, Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, від 18.07.2006 року). Крім того, відповідно ч.1,8 ст.178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідач відзив на позов не подала, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами. А тому позов підлягає задоволенню в тій частині, що ґрунтується на законі, підтверджена встановленими обставинами та перевірена наданими суду доказами. Відповідно ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З огляду на те, що позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнений від сплати судового збору, а тому судових витрат не поніс, то судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, тому, у зв`язку з задоволенням основної вимоги, в порядку розподілу судових витрат, з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору в сумі 1211,20 грн.

Outcome: partial