Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-16 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернулася [PERSON] , від імені та в інтересах якої діє адвокат Бойко В.О., з посиланням на те, що позивач являлася споживачем за кредитним договором № 103046676 від 16.07.2020, укладеним з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» правонаступником всіх прав та обов`язків якого на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 05/0820-01 від 05.08.2020 є ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс». Приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. 21.05.2021 вчинено виконавчий напис № 30760, яким стягнуто з [PERSON] заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 47569,40 грн.. Приватний виконавець виконавчого округу Київської області Голяченко І.П. на підставі вказаного виконавчого напису 6 липня 2023 року відкрив виконавче провадження № [NUMBER]. 12 липня 2021 року приватним виконавцем в межах вказаного виконавчого провадження винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, згідно якої постановлено здійснювати відрахування із доходів боржника у розмірі 20%. Згідно довідки про утримання за виконавчим листом від 28.09.2023 за № 142, виданої Підприємством з іноземними інвестиціями «АМІК» за період з серпня 2021 року по вересень 2023 року з [PERSON] було утримано із заробітної грн.. Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 18 січня 2024 року виконавчий напис № 30760 вчинений 21.05.2021 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. визнано таким, що не підлягає виконанню. Позивач просить суд стягнути із відповідача на її користь безпідставно стягнуті за виконавчим написом № 30760 вчиненим 21.05.2021 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. грошові кошти в розмірі 29749,63 грн., які повернути на її рахунок в АТ «Приват Банк». Ухвалою судді Ставищенського районного суду Київської області від 12 березня 2024 року відкрито провадження по даній справі, справу призначено до судового розгляду у порядку спрощеного провадження (а.с. 30-31). В судове засідання позивач та її представник, будучи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, не прибули, представник позивача через систему «Електронний суд» направила заяву, в якій просить справу розглядати без її участі та без участі позивача (а. с. 43-44). Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн фінанс»» в судове засідання не прибув повторно, про час і місце розгляду справи відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України повідомлений належним чином (а.с. 37, 39), про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не подав. Третя особа: приватний виконавець виконавчого округу Київської області Голяченко І.П. в судове засідання не прибув, про час і місце розгляду справи відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України повідомлений належним чином (а.с. 38, 41), про причини неявки суд не повідомив, письмовий пояснень до суду не подав. Суд, розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи із наступного. В судовому засіданні встановлено, що 21 травня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. вчинено виконавчий напис № 30760, яким стягнуто з [PERSON] заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 47569,40 грн. (а.с. 11 зв.). 6 липня 2021 року приватний виконавець виконавчого округу Київської області Голяченко І.П. на підставі вказаного виконавчого напису відкрив виконавче провадження № [NUMBER], в межах якого 6 липня 2021 року винесені постанови про розмір мінімальних втрат виконавчого провадження та про стягнення з боржника основної винагороди, а 12 липня 2021 року - про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, згідно якої постановлено здійснювати відрахування із доходів боржника у розмірі 20% (а.с. 8, 9, 10). Як повідомив листом від 04.12.2023 року за №30714 приватний виконавець Голяченко І.П., в рамках вказаного виконавчого провадження з боржника [PERSON] на користь стягувача ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» стягнуто 29749,63 грн. (а.с. 6). Проте, відповідно до копії довідки про утримання за виконавчим листом за період з серпня 2021 року по вересень 2023 року, виданої Підприємством з іноземними інвестиціями «АМІК» (а.с. 21) з [PERSON] утримано 30199,75 грн., з яких 29573,42 грн. перераховано саме приватному виконавцю Голяченку І.П.. Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 18 січня 2024 року, яке набрало законної сили 20 лютого 2024 року, позов [PERSON] задоволено; визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 30760, вчинений 21 травня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В.. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним. Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18). Отже, положення Глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15. Таким чином, оскільки рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 18 січня 2024 року визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 30760, вчинений 21 травня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В., то стягнуті на підставі вказаного виконавчого напису кошти, підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, адже підстава, на якій вони були отримані, відпала. При цьому, суд наголошує, що поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України підлягає та сума коштів, яка була перерахована на рахунок ТОВ «Фінансова компанія «ОНЛАЙН ФІНАНС». Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частинами першою та сьомою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивачем та її представником не надано суду доказів того, що утримані з позивача кошти в розмірі 30199,75 грн., 29573,42 грн. з яких перераховані приватному виконавцю Голяченку І.П., саме в межах виконавчого провадження № [NUMBER], відкритого на підставі виконавчого напису № 30760 від 21.05.2021, який визнаний таким, що не підлягає виконанню. Копія довідки, виданої 28 вересня 2023 року Підприємством з іноземними інвестиціями «АМІК» (а.с. 21) не містить даних за яким саме виконавчим листом утримувалися кошти. Суд не бере до уваги довідку від 04.12.2023 за № 30714 приватного виконавця Голяченка І.П. про стягнення з боржника [PERSON] на користь стягувача ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» 29749,63 грн. в рамках виконавчого провадження № [NUMBER], оскільки з неї не можливо встановити чи перерахована приватним виконавцем дана сума коштів на рахунок ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс». При цьому, суд зазначає, що частина стягнутих із позивача грошових коштів може бути витратами виконавчого провадження та основною винагородою приватного виконавця, а отже фактично не набуті відповідачем. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, предметом позову в якій є вимога про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed