Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-03 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати дії відповідача неправомірними в частині нарахування [PERSON] боргу колишнього власника квартири - [PERSON] , яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1912850780000 по особовому рахунку [NUMBER] станом на 12 вересня 2019 року незаконними; зобов`язати відповідача ПрАТ «АК «Київводоканал» виключити з обліку по особовому рахунку [NUMBER] на ім`я [PERSON] заборгованість попереднього власника у сумі 13 527, 03 грн, зобов`язати ПрАТ «АК «Київводоканал» відкрити з 29 жовтня 2013 року новий особовий рахунок на [PERSON] . В обґрунтування вказано, що 12 вересня 2019 року [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1912850780000. Зазначена квартира була придбана на електронних торгах, які проводилися в процесі виконавчого провадження щодо стягнення боргу з попереднього власника - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом від 12 вересня 2019 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №180792529 від 12 вересня 2019 року. На дату набуття права власності на зазначену квартиру заборгованість попереднього власника перед Прат «АК «Київводоканал», особовий рахунок [NUMBER] , складала 13 527, 03 грн, що підтверджується рахунком повідомленням від 01 грудня 2019 року за особовим рахунком [NUMBER] на сплату комунальних послуг. 13 листопада 2020 року [PERSON] звернувся до відповідача із заявою про списання заборгованості попереднього власника із особового рахунку [NUMBER] , але відповіді не отримав. Повторно, з аналогічною ж заявою він звернувся 21 травня 2021 року. Ця заява також була проігнорована відповідачем, а саме залишена останнім без відповіді. Але, при цьому до теперішнього часу відповідач виставляє рахунки на оплату комунальних послуг, в яких до сплати, в тому числі зазначена і сума 13 527, 03 грн заборгованості попереднього власника перед відповідачем, що підтверджується рахунками повідомленнями від 01 грудня 2019 року, 01 серпня 2023 року, 01 вересня 2023 року, за особовим рахунком [NUMBER] на сплату комунальних послуг. На його телефон, як вказує позивач, постійно надходять дзвінки із вимогами погашення заборгованості. Також такі дії/бездіяльність відповідача надають йому значні незручності під час оплати комунальних послуг, оскільки більшість сучасних банківських систем пропонують сплатити повну суму «боргу», що обліковується по особовому рахунку. Позивач переконаний, що відповідачем порушуються його права споживача, оскільки відповідач створив умови, за яких до цього часу можливе неумисне, за необережністю та чужого боргу, на погашення якого він не надавав згоди. Заборгованість попереднього власника у сумі 13 527, 03 грн з обліку, по особовому рахунку [NUMBER] , відповідачем до цього часу не списано. Представник відповідача у відзиві позов не визнав, зазначив, що твердження позивача є безпідставним з огляду на те, що питання пов`язані зі встановленням / зміною особових рахунків є питанням внутрішнього бухгалтерського обліку ПрАТ «АК «Київводоканал», і є правом, а не обов`язком підприємства. Крім цього, відповідач звертає увагу суду та позивача на те, що відповідачем не пред`являлись вимоги до стягнення боргу, який утворився до 12 вересня 2019 року, а облік такої заборгованості не впливає на права позивача. Зі змісту відповідей ПрАТ «АК «Київводоканал» наданих позивачем разом із позовною заявою випливає визнання боргу за колишнім власником. Жоден з наданих позивачем доказів не підтверджує факту того, що відповідач покладає обов`язок зі сплати боргу за надані послуги колишньому користувачу жилого приміщення на позивача. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 13 жовтня 2023 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої визначено суддю, для розгляду справи у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), та передано 17 жовтня 2023 року, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі. 18 жовтня 2023 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін /а. с. 34-35/. 21 листопада 2023 року представник позивача подав за допомогою Електронного суду клопотання про розгляд справи за відсутності сторони /а. с. 48-52/. 07 грудня 2023 року представник відповідача подав до суду відзив на позов через Електронний суд /а. с. 53-60/. 26 лютого 2024 року за допомогою Електронного суду представник відповідача подав додаткові пояснення у справі. Позивач, його відповідач, враховуючи подане 21 листопада 2023 року клопотання про розгляд за його відсутності, не з`явилися у судове засідання. У судовому засідання представник відповідача позов не визнала і просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на доводи, викладені у відзиві та додаткових поясненнях. Суд, заслухавши думку представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , згідно з свідоцтвом про право власності, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тавтєлєвим А. В. і зареєстрованим за № 908, на підставі акта приватного виконавця про реалізацію предмета іпотеки на електронних торгах, затвердженого приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва 02 вересня 2019 року [PERSON] /а. с. 13, 20-21/. Попереднім власником вказаної квартири була [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18 квітня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю. і зареєстрованим за № 479 /а. с. 13/. Особовий рахунок внутрішньогосподарського обліку господарських операцій за вказаною квартирою [ADDRESS] фіксує заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання холодної води та централізованого водовідведення у розмірі 13 527, 03 грн, яка вже існувала станом на грудень 2019 року. 13 листопада 2020 року і 21 травня 2021 року [PERSON] звертався до відповідача із заявою про списання заборгованості попереднього власника із особового рахунку [NUMBER] , але відповіді не отримав. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Європейський суд з прав людини, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неодноразово вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути: незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06 вересня 2005 року у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine); «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоби його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення від 10 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland) (рішення від 16 серпня 2013 року у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine). У постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. Так, з урахуванням положень ст. ст. 15, 16 ЦК України, не є належним способом захисту судом цивільних прав та інтересів особи пред`явлення позову про встановлення факту відсутності жодного відношення позивача до заборгованості, зобов`язання виключити заборгованість за житлово-комунальні послуги особового рахунку. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 462/5889/16-ц, де зазначив, що «оспорювання правильності нарахування розміру плати за певні види житлово-комунальних послуг (заборгованості за такими), що є різновидом претензії, - чинним законодавством як спосіб захисту не передбачений, споживачі вправі у випадку пред`явлення до них вимог про стягнення таких нарахувань заперечувати стосовно них з наданням відповідних доказів». Відповідно до ст. 8 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (з наступними змінами та доповненнями) бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Підприємство самостійно: визначає облікову політику підприємства; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних; розробляє систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів; затверджує правила документообігу і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку. Згідно зі ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Виходячи з положень Закону та Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року № 237, виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства. Особовий рахунок, відкритий за адресою [ADDRESS] в ПрАТ «АК «Київводоканал», є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій відповідача і списання з цього внутрішнього господарського документа будь-яких сум є правом кредитора, тобто відповідача. Особовий рахунок оформлюється на житлове приміщення, а не на особу. Виходячи з цього, відкриття особового рахунку відбувається шляхом переоформлення вже відкритого номерного особового рахунку на іншого квартиронаймача або власника. Відкриття нового особового рахунку відбувається лише у разі новозбудованого житлового приміщення на підставі ордеру або іншого документу, що засвідчує його право на те чи інше житлове приміщення, а також за рішенням суду. Відкриття та закриття особового рахунку житлового приміщення приватної форми власності здійснюється одночасно. Для закриття особового рахунку споживач зобов`язаний розрахуватися за надані йому послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій. Попередній власник, свого обов`язку щодо утримання майна у частині сплати за послуги з централізованого водопостачання холодної води та централізованого водовідведення не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість. В зв`язку з тим, що особовий рахунок відкривається не за особою, а за житловим приміщенням переоформлення відбувається лише за ПІБ власника або квартиронаймача. Таким чином, немає законних підстав для виключення з особового рахунку позивача суми заборгованості попереднього власника, що виникла до 12 вересня 2019 року. Відтак, діями відповідача не порушені права позивача, як споживача. Цими діями позивач не був позбавлений можливості здійснити (реалізувати) свої права споживача повністю або частково, а сама по собі вказівка в особовому рахунку про наявність заборгованості не тягне для позивача негативних наслідків. Вбачається, що предметом спору стала правомірність нарахованої плати заборгованості за спожите централізоване водопостачання холодної води та централізоване водовідведення. Оскарження дій відповідача щодо нарахування плати за надані послуги, які є різновидом претензії, що не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту. При цьому, рішення (ухвала) суду не може прийматися як застереження від будь-яких порушень та не може бути умовним, а розглядати справу та приймати рішення на майбутнє, приймаючи за наявне неіснуючі порушення, суперечить приписам чинного законодавства України. Захист прав свобод та інтересів осіб є наступним, тобто передбачає наявність встановлення судом факту їх порушення. Чинним законодавством України не передбачено захист прав та інтересів на майбутнє. Як вбачається з наданих стороною відповідача додаткових пояснень, з позовними вимогами до позивача чи із заявою про видачу судового наказу щодо позивача відповідач не звертався. Натомість з позовом ПрАТ «АК «Київводоканал» звернувся до Печерського районного суду м. Києва з вимогами до [PERSON] , яка згідно з наявними у матеріалах справи свідоцтва від 12 вересня 2019 року була власницею квартири [ADDRESS] за період з 01 грудня 2016 року по 11 вересня 2019 року, що підтверджується наявною в Єдиному державному реєстрі судових рішень ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року у справі № 757/4280/24-ц про відкриття провадження у справі. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов безпідставний і задоволенню не підлягає. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed