Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

У січні 2024 року [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова із позовом до [PERSON] , в якому просив: -розірвати шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 16.06.2011 Чернігівським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Чернігівського обласного управління юстиції, актовий запис № 729; -визначити місце проживання сина - [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 10.01.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін на 30.01.2024. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30.01.2024 розірвано шлюб між сторонами. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 30.01.2024 здійснено перехід до розгляду справи у порядку загального позовного провадження; залучено до участі у справі в якості третьої особи Управління (службу у справах дітей Чернігівської міської ради та призначено підготовче засідання на 19.02.2024. 19.02.2024 у підготовчому засіданні оголошено перерву до 11.03.2024 у зв`язку з витребуванням в Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради висновку про доцільність визначення місця проживання дитини разом з батьком. 22.02.2024 представником відповідача - адвокатом Кулініч К.В. подано відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що позовні вимоги [PERSON] щодо визначення місця проживання сина разом з ним жодним чином не обґрунтовані, не підтвердженні належними доказами, спрямовані на уникнення мобілізації та виконання військового обов`язку. 11.03.2024 у підготовчому засіданні продовжено перерву до 28.03.2024 у зв`язку з ненадходженням висновку щодо визначення місця проживання дитини. Ухвалою суду від 28.03.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 10.04.2024. У судовому засіданні позивач позов підтримав, відповідач та її представник позов не визнали. Представник Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що сторони з 16.06.2011 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30.01.2024 було розірвано (а.с. 29-30). Від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина - [PERSON] , [INFO] , та доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та № [NUMBER] відповідно (а.с. 8, 9). Позивач стверджує, що на даний час сторони проживають окремо, після припинення фактичних шлюбних відносин їх донька [PERSON] проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , а син [PERSON] останні 5 місяців проживає разом з батьком за місцем його реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Позивач, вважаючи, що проживання дитини саме з ним буде найкращим чином відповідати її інтересам, звернувся з даним позовом до суду, оскільки між сторонами не досягнуто згоди щодо місця проживання дитини. Свою вимогу обґрунтовує тим, що він з малолітнім сином останні 5 місяців проживає окремо від відповідача. Відповідно до положень частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За приписами статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до частин першої-другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (частина перша статті 157 СК України). Згідно з частинами першою та другою статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-ХІІ і набула чинності для України 27.09.1991), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, незважаючи на принцип 6 Декларації прав дитини, яким передбачено, що малолітня дитина може бути розлучена з матір`ю лише за виняткових обставин, суд при прийнятті рішення надає перевагу частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 та керується цією нормою, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі необхідно брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Таким чином, при вирішенні спорів про визначення місця проживання дитини доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 26.05.2021 у справі № 309/1760/16-ц. При визначенні місця проживання дитини встановленню підлягає не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина має бути розлучена зі своєю матір`ю, а врахування найкращих інтересів дитини із належною правовою оцінкою іншим обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Як убачається із відповіді на адвокатський запит від 21.02.2024 № 47, [PERSON] , [INFO] , навчається в 6-А класі ЗНЗ № 19 м. Чернігова. Рівень розвитку пізнавальних процесів і фізичний розвиток [PERSON] відповідає віковим нормам. Навчальний матеріал першого семестру даного навчального року опанував на достатньому та середньому рівні. В другому семестрі відслідковується незначне погіршення успішності з певних предметів, що може бути пов`язано з психофізичними віковими змінами. Батьки, [PERSON] та [PERSON] , постійно підтримують зв`язок з класним керівником, приділяють належну увагу вихованню сина (а.с. 60-61). Із висновку Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 160 від 19.03.2024, убачається, що на даний час малолітній [PERSON] проживає разом з батьком, а малолітня [PERSON] проживає разом з матір`ю. Позивач проживає за адресою: [ADDRESS] , де створені всі умови для виховання та розвитку дитини; працює у ТОВ «Таліон Плюс», має самостійний дохід. Відповідач винаймає житло за адресою: [ADDRESS] , де створені всі умови для виховання та проживання дитини; працює у фізичної-особи підприємця [PERSON] вчителем англійської мови та має самостійний дохід. До Управління дитина написала заяву, в якій зазначила, що бажає проживати разом з батьком. Після з`ясування всіх обставин справи, враховуючи інтереси дитини, комісія з питань захисту прав дитини вважає за доцільне визначити місце проживання дитини разом з матір`ю (а.с. 71-72). Із довідок від 19.01.2024 № 1901, від 19.02.2024 № 1 убачається, що [PERSON] працює у ФОП [PERSON] з 09.12.2022 та на даний момент займає посаду вчителя початкових класів з англійської мови. Розмір її доходу за період з січня 2023 року до січня 2024 року склав 38 389,99 грн, тобто 3 350,00 грн щомісяця (а.с. 54, 62). Допитаний в судовому засіданні [PERSON] суду пояснив, що він протягом останніх півроку мешкає разом з батьком, у нього склались дуже добрі стосунки з ним, батько допомагає йому у навчанні. Матір значно менше цікавиться його життям, ніж батько. Усі необхідні речі йому придбавав або батько або бабуся по батьківській лінії. Іноді одяг придбавала йому і мама. Він постійно мав можливість спілкуватися з мамою та сестрою і тато йому у цьому не перешкоджав, проте він не бажав би змінювати своє місце проживання. Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й стаття 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю. Отже, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Зі змісту вищевказаних правових норм можна дійти висновку, що при визначенні місця проживання дитини, яка досягла десяти років, обов`язково враховується її думка, а ухвалення рішення органом опіки або піклування чи судом всупереч бажанню дитини можливе лише за умови, якщо це суперечитиме її інтересам. У постанові від 18.08.2021 № 303/3102/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Верховний Суд підкреслив, що аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до положень частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради у висновку, затвердженому рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 160 від 19.03.2024, вказало, що на даний час малолітній [PERSON] проживає разом з батьком. Позивач проживає за адресою: [ADDRESS] , де створені всі умови для виховання та розвитку дитини; працює у ТОВ «Таліон Плюс», має самостійний дохід. Також, у ході судового розгляду відповідач визнала, що позивач є хорошим батьком для сина і зауважень щодо виконання ним батьківських обов`язків не має. Разом з тим, відповідач, заперечуючи проти задоволення позову та не скориставшись правом на звернення до суду із зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини разом з нею, не надала будь-яких належних та допустимих доказів, які б давали достатні підстави вважати, що бажання дитини проживати саме з батьком суперечитиме її інтересам. При цьому, суд критично ставиться до висновку Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, оскільки маючи письмову заяву дитини про бажання проживати разом з батьком, управління, зазначивши обставини справи, не навело жодних мотивів, що стали підставою для відхилення думки дитини сторін та надання переваги одному з батьків. Установивши зазначені вище обставини, врахувавши тривалість проживання малолітнього сина разом з батьком, думку дитини, яка цілком здатна формулювати власні погляди та не бажає змінювати своє місце проживання і розривати сталі стосунки, які склались у нього з батьком та друзями за місцем свого проживання, суд доходить висновку про відсутність аргументів для ігнорування думки 12-річної дитини, проживання якої на даний час разом з батьком цілком відповідатиме її інтересам. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою (постанова Верховного Суду від 03.05.2018 у справі N 607/1091/16-ц).

Outcome: approved