Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Стрийського міськрайонного суду Львівської області із позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 128760 грн. В обґрунтовування позовних вимог позивач покликається на те, що на початку липня 2023 року через мережу інтернет знайшов сторінку в соціальній мережі «Instagram» з пропозицією надання послуг з купівлі (приймання) і перегону транспортного засобу. Зв`язавшись по номеру телефону [NUMBER] , який був зазначений на сторінці, отримав відповідь, що є можливість пригону автомобіля з Європи під потреби позивача. Погодившись на пропозицію, позивач отримав скан-копію договору за №139 "на надання послуг з купівлі (приймання) і перегону транспортного засобу", начебто укладений 07 липня 2023 року між позивачем та ФОП [PERSON] . Договір позивач не підписував, ані у паперовому, ані у електронному варіанті. За вказаним договором виконавець ФОП [PERSON] зобов`язується надати послуги з купівлі (приймання) і доставления транспортного засобу (автомобіля) зазначеного в п. 1.2 цього договору і видати його замовнику, або уповноваженій на отримання автомобіля особі, а замовник зобов`язується оплатити виконавцю за автомобіль плату, зазначену в п. 2 цього договору. Під автомобілем в цьому договорі розуміється автомобіль: 2.0 дизель, 138 тисяч кілометрів пробігу, 140 кінських сил, VIN: [NUMBER] (Ford Kuga 2012) в ідеальному стані. Також, позивачу повідомили номер рахунку, на який і повинні бути переведені кошти. Рахунок належить не ФОП [PERSON] , а відповідачу [PERSON] , ІПН [NUMBER] . Довірившись пропозиції, позивач 10 липня 2023 року переказав відповідачу [PERSON] 26840 грн. 00 коп., а вже 14 липня 2023 року ще 101920 грн. 00 коп. під приводом необхідності отримання коштів для розмитнення. Після отримання коштів від позивача жоден контактний номер не відповідає, кошти не повернуті, автомобіль не переданий, а тому позивач звернувся з даним позовом до суду. Представники позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримав та просив її задоволити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позову та просив відмовити у його задоволенні. Третя особа ФОП [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та подані письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що 07.07.2023 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] було укладено договір №139 на надання послуг з купівлі (приймання) і перегону транспортного засобу. Згідно п.1.1 договору, виконавець зобов`язується надати послуга з купівлі (приймання) і доставлення транспортного засобу (автомобіля) зазначеного в п. 1.2 цього Договору (далі - автомобіль) і видати його Замовнику, або уповноваженій на отримання автомобіля особі, а Замовник зобов`язується оплатити Виконавцю за автомобіль плату, зазначену в п.2 цього Договору, Згідно п.1.2 договору, під автомобілем в цьому договорі розуміється автомобіль: 2.0 дизель, 138 тисяч кілометрів пробігу, 140 кінських сил, VIN: [NUMBER] (Ford Kuga 2012) в ідеальному стані. Згідно п.2.1 договору, загальна ціна даного договору складається з ціни наданих послуг за цим договором, розмитнення та ціни вартості нетто автомобіля, що є предметом цього договору згідно п.1.2, і становить 268 415 грн. без ПДВ. ПДВ не обкладається в зв`язку із застосуванням виконавцем спрощеної системи оподаткування. Згідно п.2.2 договору, ціна послуг з купівлі (приймання) і доставления автомобіля Замовнику становить 26 840 грн. без ПДВ. Згідно п.2.3 договору, замовник сплачує виконавцю аванс у сумі 26840 грн. без ПДВ, вартість розмитнення 101920 грн. без ПДВ, а остаточну суму ціни вартості нетто автомобіля 139 655 грн. сплачує після повного оформлення автомобіля вказаного в п.1.2. Згідно додатку №1 реквізити бухгалтерії договору №139 зазначені такі: АТ "Райффайзен Банк" ІВАN: UА373056530000000262062340228, номер картки: 4149 5000 2098 9185 Отримувач; [PERSON] , ІПН/ЄДРПОУ отримувача [NUMBER] , призначення платежу - переказ від [PERSON] . З квитанції №043F36547 від 14.07.2023 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вбачається, що [PERSON] поповнено картковий рахунок [NUMBER] [PERSON] на суму 101920 грн. З квитанції №043F82765 від 10.07.2023 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вбачається, що [PERSON] поповнено картковий рахунок [NUMBER] [PERSON] на суму 26840 грн. Також, з історії по картковому рахунку клієнта [PERSON] з 01.01.2023 року по 28.12.2023 року у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вбачається, що 10.07.2023 року відбулось готівкове поповнення карткового рахунку [NUMBER] на суму 26840 грн. та 14.07.2023 року відбулось готівкове поповнення карткового рахунку [NUMBER] на суму 101920 грн. від [PERSON] . Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України. Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі№ 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». За положеннями статті 12 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівелює можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Разом з тим, положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як на підставу задоволення своїх вимог, позивач посилаються на те, що жодних договірних відносин у нього з відповідачем [PERSON] не було, а саме спірні грошові кошти у розмірі 128760 грн. набуті [PERSON] без правової підстави. За таких обставин, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача грошових коштів, що набуті чи збережені ним без достатньої правової підстави, а відтак позов слід задоволити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Підлягають стягненню з відповідача і понесені позивачем судові витрати в розмірі 1287,60 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved