Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-17 00:00:00

У червні 2023 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] , яка діє від свого імені та як законний представник своїх малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування секцією (квартирою) [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що являється наймачем вищевказаного житлового приміщення, разом із нею там також проживають її неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] . В спірній квартирі зареєстровані її сестра [PERSON] та її малолітні діти [PERSON] та [PERSON] , однак більше 10 років там не проживають, не сплачують комунальні послуги, не отримують кореспонденції за даною адресою, їх особистих речей в квартирі немає. Перешкод в користуванні даним житлом вона їм не вчиняла. Вони добровільно визначили собі інше місце проживання. Через їх реєстрацію місця проживання вона позбавлена можливості оформити субсидію. Представник позивачки - адвокат Григорук С.В. подав до суду заяву, якою підтримав позовні вимоги за обставин на їх обґрунтування. Через канцелярію суду подана заява від імені [PERSON] , якою остання визнала позов, підтвердила, що ні вона, ні члени її сім`ї не проживають за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що перебуває за межами області не може прибути до суду, тому просить справу розглянути без її участі. Представник третьої особи направила до суду заяву, якою при вирішенні справи поклалась на розсуд суду, просила розглянути справу у її відсутність. Представник органу опіки та піклування також подала заяву про розгляд справи без її участі, при цьому підтримала висновок органу опіки та піклування про заперечення визнання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування заявленим житлом, щодо інших позовних вимог поклалась на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про наступне. Судом встановлено, що згідно довідки відділу з питань реєстрації місця проживання виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області від 06 червня 2023 року за №1377/03-28/2023 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (дата реєстрації - 10 січня 2017 року ); [PERSON] , [INFO] (дата реєстрації - 28 вересня 2006 року ); [PERSON] , [INFO] (дата реєстрації - 24 березня 2021 року ); [PERSON] , [INFO] (дата реєстрації - 16 травня 2003 року ); [PERSON] , [INFO] (дата реєстрації - 07 жовтня 2013 року ); [PERSON] , [INFO] (дата реєстрації - 26 лютого 2002 року ). У відповідності до акту від 12 червня 2023 року обстеження житлово-побутових умов [PERSON] , яка проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , остання повідомила, що [PERSON] із своїми дітьми [PERSON] та [PERSON] за даною адресою з моменту реєстрації не проживали, так як проживали за адресою: [ADDRESS] . Станом на дату обстеження проживали у Польщі. Відповідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області від 11 грудня 2023 року за №63/54-42-2746/2023 на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області в результаті бесіди із [PERSON] , про те, що діти за місцем фактичного проживання не зареєстровані, з метою недопущення обмеження прав дітей на користування зазначеним позивачкою житловим приміщенням, орган опіки та піклування заперечує щодо визнання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Щодо вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. До суду подана заява від імені останньої про визнання позову, підтвердження не проживання разом із малолітніми дітьми в заявленому житлі та перебування за межами області, в акті обстеження житлових умов вказано про перебування сім`ї [PERSON] на території Польщі. Сам факт не проживання відповідачки з малолітніми дітьми в квартирі більше встановленого законом строку не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до ст. 405 ЦК України підставою для визнанняння особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є не проживання в житловому приміщенні саме без поважних причин, чого не було доведено належними та допустимими доказами. До того ж визнання позову [PERSON] вказує на відсутність спору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) зроблено висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту потрібно встановити, які саме права (правомірні інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного права чи неправомірність або неефективність вибраного позивачем способу захисту прав, які суд за результатами вирішення спору вважатиме порушеними, невизнаними або оспорюваними, є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові. Щодо вимоги про визнання малолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Положеннями ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, а також особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу, чи закладу охорони здоров`я, в якому вона перебуває. В силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається місцем проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листпада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Жодна дитина не може бути об`єктом самовільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист за законом від такого втручання або посягання (стаття 16 вказаної Конвенції). Малолітні діти не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання в заявленій квартирі не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітні набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачкою не надано. Несплата дітьми коштів за користування житлово-комунальними послугами також не може бути підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки позивачка (за доведеності понесення нею таких витрат одноособово) не позбавлена можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітніх дітей. Дані висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року по справі № 368/750/16-ц, що не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, відповідно до рішення суду про визначення місця проживання дитини, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. У Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Таким чином, оскільки позивачкою не доведено, що малолітні [PERSON] та [PERSON] набули право власності або право постійного користування іншим житлом, тому підстав для визнання їх такими, що втратили право користування житлом немає. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed