Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в обґрунтування якого зазначив, що 06.09.1980 року він та відповідач зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 05.11.2020 року. Під час шлюбу було придбано: квартиру, загальною площею 91,1 м2, розташовану за адресою: [ADDRESS] , вартістю 272700 грн та будинок, загальною площею 40,9 м2,, розташований за адресою: [ADDRESS] , вартістю 83900 грн. Позивач неодноразово звертався з пропозиціями різних варіантів поділу майна, але відповідач не погоджується з жодним з них. Позивач просить суд поділити спільне майно подружжя, визнавши за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру, загальною площею 91,1 м2, розташовану за адресою: [ADDRESS] , вартістю 272700 грн та визнати за ним право особистої приватної власності на будинок, загальною площею 40,9 м2,, розташований за адресою: [ADDRESS] , вартістю 83900 грн. Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 30.08.2023 року судом відкрито спрощене позовне провадження, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. 14.12.2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що вона не заперечує проти задоволення позовних вимог позивача. Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява з проханням розглядати справу без їх участі та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Згідно ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про прийняття заяви відповідача про визнання відповідачем позовних вимог. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного: Стаття 16 ЦК України, передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.09.1980 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого повторно 27.05.2020 року, який було розірвано рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 05.11.2020 року. (а.с. 7). 27.11.1997 року позивач [PERSON] купив житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу жилого будинку від 27.11.1997 р., посвідченим державним нотаріусом Добропільської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 3466(а.с. 58). З копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.04.2020 року вбачається, що право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано 02.04.2020 року, власником будинку є [PERSON] (а.с. 56) Судом встановлено, що в період шлюбу, а саме 27.02.2008 р., подружжя шляхом приватизації набуло у власність в рівних долях по 1/2 частині кожному, квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності, виданого Відділом з житлових питань та управління комунальною власністю, що підтверджується також копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Добропільське бюро технічної інвентаризації, копією довідки про наявність нерухомості за архівними даними на 31.12.2012 р. з ТОВ «Добропільське бюро технічної інвентаризації»(а.с.42, 60) З копії довідки від 11.08.2023 року, виданої головою квартального комітету, вбачається, що [PERSON] з 1997 року проживає за адресою: [ADDRESS] , але до 02.04.2020 року був зареєстрований за адресою [ADDRESS] , що підтверджують сусіди. (а.с. 8). Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Статтею 60 Сімейного кодексу України\~встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 Сімейного кодексу України\~встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 71 Сімейного кодексу України\~встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. У рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012) встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідач [PERSON] у своєму відзові на заявлений позов зазначила, що вона не заперечує проти задоволення позовних вимог, в тому числі з варіантом поділу майна подружжя, про який зазначив позивач [PERSON] в своєму позові, і суд розцінює це як заяву про повне визнання відповідачем позовних вимог, яку суд вважає за необхідне прийняти до уваги та на цій підставі задовольнити заявлений [PERSON] позов в повному обсязі. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема, щодо розподілу між сторонами судових витрат. В той же час, частиною першою статті 142 ЦПК України встановлено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 грн. Таким чином, враховуючи, що відповідач визнала позовні вимоги в повному обсязі до початку судового розгляду по суті, суд приходить до висновку, що 50 відсотків сплаченої суми підлягають поверненню позивачу з державного бюджету, інші 50 відсотків від сплаченої суми слід стягнути з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved