Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-07 00:00:00

У лютому 2024 року [PERSON] , від імені якої діє адвокат Прядко Денис Володимирович, звернулась до Заводського районного суду м. Запоріжжя із заявою про встановлення юридичного факту батьківства. В обґрунтування заяви [PERSON] зазначила наступне. З 2008 року по 2014 рік вона фактично проживала однією сім`єю з [PERSON] , [INFO] . Від фактичних шлюбних відносин в них народився син [PERSON] , [INFO] . Оскільки [PERSON] та [PERSON] проживали разом, але без реєстрації шлюбу, при реєстрації народження сина запис про батька був зроблений зі слів заявника, відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. 30.05.2023 [PERSON] уклав контракт на проходження військової служби, яку він проходив спочатку у військовій частині [NUMBER] , а з 16.08.2023 продовжив проходження військової служби вже у військовій частині [NUMBER] . [INFO] [PERSON] загинув під час ворожого артилерійського обстрілу в районі населеного пункту Кліщіївка Донецької області, внаслідок вибухової травми із залученням декількох ділянок тіла. За час свого життя [PERSON] не подавав заяв до органу реєстрації актів цивільного стану про визнання батьківства, у зв`язку з цим заявник змушена звернутись до суду із заявою про встановлення юридичного факту батьківства, оскільки іншим порядком вирішити дане питання неможливо. Встановлення факту батьківства малолітнього сина [PERSON] необхідне заявнику для одержання соціальних виплат і надання пільг, передбачених чинним законодавством України. Посилаючись на викладені обставини, заявник звертається до суду з цієї заявою. Від представника заявника - адвоката Прядка Д.В., надійшла заяви про розгляд справи без їх участі, вимоги заяви підтримують та просять їх задовольнити. Від представника Міністерства оборони України надійшли письмові пояснення, в обґрунтування яких зазначено, що для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань і призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи та те, зокрема, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Просять врахувати дані пояснення при ухваленні рішення по справі. Представник Заводського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, однак до суду не з`явився, причину своєї неявки суду не повідомив, пояснень не надав, жодних клопотань від нього не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 6). Батьками дітей записані [PERSON] та [PERSON] . Запис про батька здійснений відповідно до ст. 135 СК України, якою визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою (ч. 1) (а.с. 7). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] (а.с. 8). Згідно довідки про причину смерті № 99к/56с від 15.01.2024, останній помер від ушкодження внаслідок військових дій, спричинені іншими видами вибухів та уламків (а.с. 10). На підтвердження факту батьківства [PERSON] до малолітнього [PERSON] була проведена судово-медична експертиза. Висновком експерта КЗ «Дніпропетровського обласного бюро судово-медичної експертизи» ДОР» № 223-МГ від 16.02.2024 підтверджено батьківство загиблого [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO], з ймовірністю не менше 99,99999% (а.с. 30-32). У поданій заяві заявник вказувала, що вона з [PERSON] до дня його смерті проживали у цивільному шлюбі, вони вели спільне господарство, що знайшло своє підтвердження у письмових матеріалах справи. У п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 роз`яснюється, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Заяви про встановлення факту батьківства (материнства) суд розглядає у разі смерті особи, яку заявник визнає батьком (матір`ю) дитини, і вирішує їх з огляду на обставини, передбачені статтями 125, 130 Сімейного кодексу України. Передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є смерть особи, батьківство якої встановлюється, або оголошення її померлою. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається, зокрема, за рішенням суду (ст. 125 СК України). Відповідно до ст. 130 СК України, у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу. Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику про справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Факт батьківства може бути встановлено за наявності однієї з таких обставин: 1) спільне проживання батьків дитини і ведення ними спільного господарства, яке не припинилось до її зачаття; 2) спільне виховання дитини; 3) спільне утримання дитини; 4) докази, що з вірогідністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Згідно з п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006, у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, або смерті жінки, котра вважалась матір`ю останньої, факт їхнього батьківства (материнства) може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні. Заяви про встановлення факту як батьківства, так і материнства суд приймає до розгляду, якщо запис про батька (матір) дитини в Книзі реєстрації народжень учинено згідно зі ст. 135 СК України. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини, коли відповідно до ч. 2 ст. 55 СК України про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття. Таким чином, закон розрізняє порядок визначення походження дитини від батька шляхом визнання батьківства - про що позов заявляється до особи, яка вважається батьком дитини, або нею самою, та шляхом встановлення факту батьківства у разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини. Разом з усім викладеним вище, суд зауважує щодо заперечень з боку Міністерства оборони України наступне. 18.01.2024 Велика Палата Верховного Суду у справі № 560/17953/21 відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, що викладені у постанові Великої Палати від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 290/289/22-ц, вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судовому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України. Велика Палата Верховного Суду у наведеній вище постанові зауважує, що вона відступає не від постанов у конкретних справах, а від висновку щодо застосування норм права при визначенні предметної юрисдикції спорів. Аналіз норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства. Отже, судом встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення … є суд цивільної юрисдикції на підставі. Також Велика Палата Верховного Суду підкреслила, що неефективним є підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви. Відтак, суд відхиляє доводи Міністерства оборони України в частині того, що вказана справа не повинна розглядатися судом цивільної юрисдикції. Відповідно до ст. 134 СК України, на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Відповідно до Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, що затверджені 12.01.2011 наказом Міністерства юстиції України № 96/5, підставами для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Згідно п. 2.16.7 Правил, на підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актові записи цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду. Тобто, рішення суду за результатами розгляду цієї справи є беззаперечною підставою для внесення змін до актового запису про народження дітей. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, оскільки вказані заявником обставини знайшли своє підтвердження зібраними у справі доказами, суд вважає, що заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved