Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-07 00:00:00

30.12.2022 року представник позивача [PERSON] який діє в інтересах [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Легкий Вадим Володимирович про визнання недійсним договору дарування, яким просить визнати недійсним договір дарування грошових коштів від 17.11.2022 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвічений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким Вадимом Володимировичем та зареєстрований в реєстрі за № 2809. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі у період з 30.07.2010 року по 05.04.2020 року. Під час перебування у шлюбі ними були набуті два об`єкти нерухомості квартира та нежитлове приміщення, що зареєстровані за [PERSON] . Зазначила, що вказана нерухомість була набута за договором про спільну діяльність, що був укладений 10.01.2015 року. У листопаді 2022 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування грошових коштів за яким сторони визнали, що кошти були фактично передані 09.01.2015 року, тобто за день до укладення договору про спільну діяльність. Вважає, що укладений між відповідачами договір дарування грошових коштів порушує її права та законні інтереси позивача, направлений на штучне виведення майна або його вартості за спільної сумісної власності подружжя та має ознаками фіктивності, а також суперечить власне конструкції договору дарування, а тому підлягає визнанню недійсним. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 11.01.2023 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача до суду надійшла заява, якою позовні вимоги підтримує, просить задовольнити та розгляд справи провести за його відсутності та відсутності позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду відзив, яким просить відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду відзив, яким просить відмовити в задоволенні позову. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, подала до суду заяву, якою заперечує проти позовних вимог. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 30.07.2010 року, який рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05.03.2020 року у справі № 756/3579/19 розірвано. На підставі договору про спільну діяльність укладеного 10.01.2015 року між [PERSON] та [PERSON] подружжям було набуто набуте спільне майна, а саме: квартиру загальною площею 80,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та нежитлове приміщення [ADDRESS] , право власності на яке було зареєстровано за [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що 17.11.2022 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір дарування грошових коштів, відповідно до якого [PERSON] подарував [PERSON] грошові кошти у розмірі 1500000,00 грн. для купівлі обдарованим нерухомості в м. Ірпінь, Київської області, а саме: нежитлового та житлового (двокімнатної квартири) приміщень на умовах на розсуд обдарованого та для проведення в придбаних приміщеннях ремонту. Крім того, обдарований вказаний дар прийняв до укладення даного договору, а саме 09 січня 2015 року. Грошові кошти передані до підписання цього договору. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 09.01.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування грошових коштів, відповідно до якого дарувальник [PERSON] подарував своєму сину [PERSON] грошові кошти у розмірі 1500000,00 грн. для купівлі нерухомості в м. Ірпінь, Київської області, а саме нежитлового та житлового (двокімнатної квартири) приміщень на умовах на розсуд обдарованого та для проведення в придбаних приміщеннях ремонту (а.с. 71-72). На підтвердження дарування [PERSON] грошових коштів у розмірі 1500000,00 грн. [PERSON] відповідачем було надано копію розписки від 09.01.2015 року (а.с. 73). В зв`язку з запереченням позивача факту передачі грошових коштів [PERSON] представником позивача було заявлено клопотання про призначення по даній справі судово-технічної експертизи. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.06.2023 року по даній справі було призначено судово-технічна експертиза та зобов`язано [PERSON] надати в розпорядження експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз оригінал розписки від 09.01.2015 року. В зв`язку з не наданням [PERSON] оригіналу розписки від 09.01.2015 року, вказана цивільна справа повернулась до суду без проведення судово-технічна експертизи. Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Статтею 717 ЦК України визначено, що За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно ст.719 ЦК України, Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно до ч. 2 та ч. 3 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України (ч.1 ст.215 ЦК України). За положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Зазначені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі №6-197цс14, постановах Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №379/1256/15-ц, від 08.02.2018 року у справі №756/9955/16-ц. У постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 Верховний Суд сформулював висновок щодо конструкції фраудаторного правочину (тобто правочину, який вчинений боржником на шкоду кредитору), яка включає: момент укладення договору (коли боржник усвідомлює, що майно заберуть за борги); контрагента, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пов`язана або афілійована юридична особа); ціну (ринкова/неринкова, наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-2 зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції Цивільний кодекс України в статтях 215 та 216 наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи». Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2019 року у справі №910/8357/18 правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам). При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Зі змісту поняття фраудаторного правочину випливає, що правочин на шкоду кредитору вчиняється саме боржником в період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідач [PERSON] на підтвердження свої доводів надав копію розписки від 09.01.2015 року. Оригінал розписки в матеріалах справи відсутній. Вищевказане свідчить про те, що [PERSON] не доведено факту укладення договору позики від 09.10.2015 року. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довела наявність обставин, на які посилається як на підставу своїх позовних вимог, а тому приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved