Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-16 00:00:00

Адвокат Дем`яненко О.О. звернулась до суду в інтересах [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності, в якій просить суд визнати за позивачем право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , в порядку поділу спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 22 жовтня 1999 року у міському відділі реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, актовий запис №\~1826 від 22 жовтня 1999 року. Після реєстрації шлюбу відповідачка змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] . Шлюб між сторонами розірвано заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 січня 2024 року (справа № 638/17391/23). У період шлюбу сторони придбали квартиру [ADDRESS] . Квартира [ADDRESS] складається з трьох житлових кімнат і має житлову площу 42,3 кв. м, загальну площу 65,9 кв. м. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 19 листопада 2011 року право власності оформлено на відповідачку [PERSON] . У пункті 7 вищезазначеного договору вказано, що чоловік покупця, [PERSON] , надав згоду на придбання, укладення та підписання договором купівлі-продажу квартири, про що надав відповідну заяву. Справжність підпису було засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яковлєвою К.Б. 19 листопада 2011 року, за реєстром № 1171. Адвокат Дем`яненко О.О. вказує на небажання відповідача [PERSON] укласти нотаріальний договір поділу спільного майна. Представник позивача, посилаючись на положення статті 60 СК України, зазначає, що спірна квартира придбана сторонами під час перебування в зареєстрованому шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , у зв`язку з чим просить задовольнити позов в повному обсязі. Ухвалою суду від 08 січня 2024 року провадження по справі відкрито у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 21 березня 2024 року у справі закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача адвокат Дем`яненко О.О. з використанням електронного сервісу «Електронний суд» подала заяву, в якій просила справу розглянути без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити. [PERSON] до суду не прибула, про дату, час та місце розгляду повідомлялася своєчасно та належним чином, причини неявки не повідомила, правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України не скористалася, відзиву на позовну заяву не подала. Питання про заочний розгляд справи вирішено ухвалою суду від 17 квітня 2024 року. Технічна фіксація судового розгляду не здійснювалась на пісдтаві положень статті 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, врахувавши позиції сторін, дійшов наступних висновків. Сторони зареєстрували шлюб 22 жовтня 1999 року у міському відділі реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, актовий запис № 1826 від 22 жовтня 1999 року. Після реєстрації шлюбу відповідачка змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] . Шлюб розірвано заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 січня 2024 року (справа №\~638/17391/23). У період шлюбу сторони придбали квартиру [ADDRESS] . Квартира [ADDRESS] складається з трьох житлових кімнат і має житлову площу 42,3 кв. м, загальну площу 65,9 кв. м. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 19 листопада 2011 року право власності оформлено на відповідачку [PERSON] . У пункті 7 вищезазначеного договору вказано, що чоловік покупця, [PERSON] , надав згоду на придбання, укладення та підписання договором купівлі-продажу квартири, про що надав відповідну заяву. Справжність підпису засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Яковлєвою К.Б. 19 листопада 2011 року, за реєстром № 1171. Відповідачем не надано суду доказів придбання квартири за її власні кошти. Статтею 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України. Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. За змістом статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Частина четверта статті 65 Сімейного кодексу України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) дійшов висновку про те, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Враховуючи викладене вище, суд бере до уваги норми матеріального та процесуального права що регулюють суспільні відносини стосовно предмета спору, а також визнання відповідачем позовних вимог, тому вбачає підстави для задоволення позову в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved