Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису стосовно колишнього чоловіка, внаслідок систематичного вчинення психологічного, економічного та фізичного домашнього насильства. В обґрунтування заявлених вимог заявниця вказувала, що з [PERSON] проживають разом з 2012 року. Офіційно в шлюбі перебували з 2013 року по 10.04.2024. Від шлюбу мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Також від першого шлюбу має сина [PERSON] , [INFO] . [PERSON] тривалий час вчиняє відносно заявниці в присутності дітей домашнє насильство. Він погрожує вбити, кричить, ображає та б`є, знущається психологічно, виражається нецензурно в присутності дітей. Оскільки всі проживають разом в орендованій квартирі, та потерпаючи від його фізичного насильства, заявниця неодноразово зверталася з цього приводу до правоохоронних органів з відповідними заявами, в яких порушувала питання про знущання над нею шляхом застосування фізичної сили, морального та психологічного тиску, та інше. Так, з 2016 року по 2024 рік чисельними Постановами Деснянського районного суду міста Києва, [PERSON] було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 та 2 ст.173-2 КУпАП. Тому враховуючи викладене, заявниця вважає, що лише шляхом видачі обмежувального припису можливо припинити насильницькі дії, що вчиняються заінтересованою особою відносно неї. У судовому засіданні заявниця [PERSON] та її адвокат Сухомлинова Н.І. підтримали заяву за викладеними обставинами та просили про її задоволення. Заінтересована особа - [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак був повідомлений належним чином, а саме смс- повідомленням, яке було доставлено 12.04.2024 (судове засідання призначене на 15.04.2024). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності заінтересованої особи [PERSON] , що відповідає приписам п. 2 ч. 1 ст. 350-5 ЦПК України. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом враховані та виконані приписи ст. 294 ЦПК України, що під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені ІV розділом. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, заслухавши заявницю, її адвоката, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов до такого висновку. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.04.2013 по 10.04.2024, що підтверджується заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10.04.2024 та свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] у [PERSON] є старша дитина від першого шлюбу - [PERSON] , [INFO] . Установлено, що [PERSON] та [PERSON] разом з двома дітьми проживають в орендованій квартирі [ADDRESS] , що підтверджується договором оренди квартири від 20.04.2023. Відповідно до довідки №13 від 01.03.2024, [PERSON] працює в ТОВ «Сільпо-ФУД», продавець продовольчих товарів, магазин № [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS] . Згідно із довідок від 16.02.2024, вбачається, що діти: [PERSON] та [PERSON] є учнями школи І-ІІІ ступенів № 259 Деснянського району м.Києва. Судом установлено, що між сторонами склалися неприязні відносини, які виникли з різних сімейних питань та головною причиною виниклих конфліктів є не бажання проживати разом за однією адресою та часте перебування [PERSON] в стані алкогольного сп`яніння, що створює нестерпні умови проживання, так як останній влаштовує постійні сварки та бійки. Звертаючись до суду з вимогами про видачу обмежувального припису щодо [PERSON] , заявниця обґрунтувала заявлені вимоги тим, що останній вчиняє щодо неї психологічне, економічне та фізичне насильство. [PERSON] звертаючись до Деснянського УП ГУНП у м.Києві порушувала питання про знущання [PERSON] , який перебував в стані алкогольного сп`яніння над нею шляхом застосування фізичної сили, морального та психологічного тиску, та інше. [PERSON] було визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.173-2 КУпАП, що підтверджується Постановами Деснянського районного суду міста Києва від 10.01.2017 по справі №754/41/17, від 27.10.2020 по справі №754/13311/20, від 15.02.2023 по справі №754/1789/23, від 11.07.2023 по справі №754/7589/23, від 11.07.2023 по справі №754/7591/23, постанови суду не оскаржувались та набрали законної сили. Також [PERSON] було визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, що підтверджується Постановами Деснянського районного суду міста Києва від 21.09.2023 по справі №754/12306/23, від 26.02.2024 по справі №754/2285/24 (об`єднанні судом три справи № 754/2285/23, 754/2286/24, 754/2287/24 в одне провадження), постанови суду не оскаржувались та набрали законної сили. До того ж матеріали справи містять Терміновий заборонний припис стосовно кривдника від 18.01.2014 серії АА №376599, від 18.01.2016 серії АА №376600, від 22.08.2023 серії АА №427459, від 20.05.2023 серії АА №297282. Зокрема судом установлено, що в ніч з 01.01.2024 на 02.01.2024 [PERSON] вчинив фізичне насильство над [PERSON] , що призвело до множинних переломів ребер, а саме: 3, 4, 5, 6, 7 ребер зліва, 3 ребра справа, лівобічний пневмогемоторакс, що підтверджено випискою №252 із медичної карти стаціонарного хворого від 10.01.2024 Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги та чисельними фотокартками на яких відображені фізичні ушкодження обличчя та тіла. Відповідно до правил ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Правовідносини, що склалися між учасниками справи, зокрема [PERSON] та заінтересованою особою [PERSON] регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також міжнародно-правовими актами, під час вирішення такої категорії справ обов`язковому застосуванню підлягає судова практика Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950року) є фундаментальною основою в галузі прав і свобод людини, її законних інтересів та потреб. Одна з ключових особливостей Конвенції полягає в тому, що вона не тільки встановлює права та свободи людини, але і передбачає право на індивідуальне звернення за захистом порушених прав на міжнародному рівні. Конвенція та протоколи до неї за юридичною природою є обов`язковим міжнародним правовим договором, який запровадив систему національного контролю за дотриманням прав людини на внутрішньодержавному рівні. 07.11.2011 Україною було підписано Конвенцію Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами, на виконання якої 07.12.2017 прийнято Закон «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких - колишнє подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти). Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь; економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, моржування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Під час вирішення вимог щодо видачі обмежувального припису суду необхідно встановити, чи є зазначені заявником в обґрунтування заявлених вимог правовідносини такими, що регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дати їм оцінку на предмет того, чи є зазначені обставини проявом домашнього насильства, а також чи є потреба вживати заходів щоб запобігти домашньому насильству в подальшому. Відповідно до п. 7, 9 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»: обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи; оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п. 6 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Судом установлено, що всі долучені до матеріалів справи документи на які посилається заявниці свідчать про те, що [PERSON] , починаючи з 2016 року звертається до державних органів з повідомленням щодо домашнього насильства. Долучені письмові докази по справі, надані пояснення в судовому засіданні свідчать про продовження конфліктних взаємовідносини між сторонами, і можуть розцінюватись судом як постійне домашнє насильство. З огляду на наявні у справі письмові докази суд вважає, що заявницею в процесі розгляду справи доведено існування загрози вчинення [PERSON] протиправних дій у майбутньому. Враховуючи викладене вище суд вважає, що заявниця, як жертва такого насильства потребує захисту у порядку передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд співставляючи інтереси учасників справи, враховуючи суспільні інтереси, дійшов до переконання, що заява підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про обмеження припису відносяться на рахунок держави. Згідно із ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання.

Outcome: approved