Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

у жовтні 2021 року КП ЕРЖФ «Житло-Сервіс» звернулося з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що наказом Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) № 35 від 12.02.2009 року, житловий будинок [ADDRESS] передано на обслуговування Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс». Відповідно до п.2.2. Статуту предметом діяльності КП ЕРЖФ «Житло-Сервіс» є надання житлово-комунальних послуг споживачам. Між КП ЕРЖФ «Житло-Сервіс» та [PERSON] , який є власником квартири [ADDRESS] , про що зазначено в договорі, 15.01.2009 року укладено договір на обслуговування будинку і прибудинкової території, відповідно до якого, підприємство надає послуги з обслуговування житлового будинку [ADDRESS] та прибудинкової території, а власник квартири оплачує витрати по обслуговуванню будинку та прибудинкової території і оплачує комунальні послуги (п.1 договору). Вказало, що відповідач [PERSON] отримував житлово-комунальні послуги, а саме: послуги з утримання будинку та прибудинкової території, однак, за отримані комунальні послуги не сплачував, тому виникла заборгованість, розмір якої за період з серпня 2018 року по квітень 2021 року становить 16 212,35 грн. Тому, просило стягнути з [PERSON] заборгованість за отримані послуги в розмірі 16 212,35 грн., а також інфляційні втрати в розмірі 1 557,50 грн. та 3% річних у розмірі 677,83 грн. за період з 01.09.2018 року по 31.07.2021 року, а також судові витрати у справі. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана на розгляд судді Хоменко В.С. Ухвалою судді Голосіївського районного суду міста Києва Хоменко В.С. від 25.10.2021 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (т. 1 а.с. 29). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 14.02.2022 року постановлено про проведення розгляду справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (т. 1 а.с. 124-125). Протокольною ухвалою від 24.05.2023 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] , підготовче засідання відкладено (т. 1 а.с. 148-149). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 24.01.2024 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд по справі (т. 2а.с. 14). 22.05.2023 року до суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні, зобов`язати позивача надати йому щомісячні квитанції за послуги, які надавались, визнати дії позивача щодо неправомірного нарахування йому плати за послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території протиправними, зобов`язати позивача здійснити перерахунок неправомірно нарахованої плати, зменшити суму нарахувань, відшкодувати інші матеріальні збитки, а також застосувати до спірних правовідносин позовну давність. Свою позицію мотивував порушенням його прав через ненадання позивачем щомісячних квитанції для оплати послуг, відповідей на його звернення на підтвердження надання послуг, що позбавило його можливості своєчасно отримати інформацію про послуги та можливості своєчасно розрахуватись за надані послуги. Також, вказав, що позивач не надавав йому послуг з утримання будинку та прибудинкової території, оскільки земельна ділянка прибудинкової території за інформацією Державного земельного кадастру не знаходиться у власності, користуванні чи оренді співвласників багатоквартирного будинку [ADDRESS] відповідно до вимог законодавства. Окрім того, вказав на невстановлену природу походження суми заборгованості, розрахованої позивачем, здійсненої не відповідно до умов укладеного між ними договору й на підставі невстановлених тарифів (т. 1 а.с. 158-174). Відповідь на відзив не надходила. Позивач, котрий в установленому порядку повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, явку свого представника в судове засідання не забезпечив, подав клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, в якому вказав, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (т. 1 а.с. 4). Відповідач в судовому засіданні підтримав доводи відзиву, просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення КМДА від 12.02.2009 року № 35 Комунальному підприємству з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» передано на обслуговування жилий будинок на [ADDRESS] (а.с. 5). Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Згідно Статуту комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс», первинно затвердженого розпорядженням КМДА від 19.07.2000 року із подальшими змінами та перереєстрацією, КП ЕРЖФ «Житло-Сервіс» створено відповідно до рішення КМР від 08.06.2000 року № 183/904 «Про створення комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс». Засновником та власником Підприємства є територіальна громада міста Києва, від імені якої виступає Київська міська рада. Метою діяльності підприємства є задоволення потреб фізичних та юридичних осіб щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту житлових і нежитлових приміщень, будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території, відповідно до вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, отримання прибутку від своєї діяльності, замовлення нового будівництва, реконструкції, капітального ремонту. Предметом діяльності підприємства є, зокрема, надання житлово-комунальних послуг споживачам відповідно до укладених договорів (т. 1 а.с. 6-7). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 8785-VI (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: - виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; - житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; - власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку; - споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу; - управитель - особа, яка за договором з власником чи балансоутримувачем здійснює управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд (далі - управління будинком) і забезпечує його належну експлуатацію відповідно до закону та умов договору; - утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством. Відповідно до ст. ст. 12, 13 Закону № 1875-VI житлово-комунальні послуги поділяються за: функціональним призначенням; порядком затвердження цін/тарифів. Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Тобто, всі послуги, у тому числі й послуги з утримання будинку та прибудинкової території є житлово-комунальними послугами. Отже, експлуатуюча будинок організація - є організація, яка утримує на балансі відповідне майно, веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом, тобто є виконавцем житлово-комунальних послуг з управління, утримання будинку та прибудинкової території. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, визначення виконавця житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) відповідно до цього Закону в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства Відповідно до п. 1.1. Порядку визначення виконавця житлово-комунальних послуг, затвердженого наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 60 від 25.04.2005 року, Порядок визначення виконавця житлово-комунальних послуг розроблено відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (1875-15). Відповідно до Порядку органами місцевого самоврядування, власниками житлових будинків визначаються виконавці таких житлово-комунальних послуг: з управління будинком, спорудою або групою будинків; з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій; з ремонту приміщень, будинків, споруд, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (1875-15). Відповідно до п. 1.5. виконавцем житлово-комунальних послуг, визначених у п. 1.1 Порядку, може бути суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання відповідних житлово-комунальних послуг та який може забезпечити виконання обов`язків, визначених у ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (1875-15). Згідно п. 1.6. Порядку виконавець житлово-комунальних послуг визначається органами місцевого самоврядування, крім випадків коли власник (власники) житлових будинків бажає (бажають) визначити виконавця житлово-комунальних послуг самостійно. Аналіз вказаних положень дозволяє дійти висновку про те, що законодавством не визначеного прямого обов`язку органу місцевого самоврядування щодо визначення в будь-якому випадку виконавця житлово-комунальних послуг, а лише надаються останньому такі повноваження щодо права на визначення виконавця житлово-комунальних послуг органом місцевого самоврядування тоді, коли власник (власники) житлових будинків не бажає (не бажають) визначити виконавця житлово-комунальних послуг самостійно. Таким чином, на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення КМДА від 12.02.2009 року № 35 КП «Житло-сервіс» прийняло на технічне обслуговування та експлуатацію житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , відповідно з цієї дати у позивача виник обов`язок надавати житлово-комунальні послуги за цією адресою, якому відповідає обов`язок відповідача оплачувати платежі за отриманні послуги. Матеріали справи не містять жодного доказу, що свідчив би про те, що співвласники багатоквартирного будинку визначили іншого виконавця послуг в спірний період. Отже, на експлуатуючу організацію покладаються обов`язки «балансоутримувача», зокрема щодо утримання на балансі відповідного майна, а також ведення бухгалтерської, статистичної та іншої передбаченої законодавством звітності, здійснення розрахунків коштів, необхідних для належного утримання та своєчасного проведення поточного ремонту. Як встановлено в ході розгляду справи, вбачається з її матеріалів та не заперечно сторонами, КП ЕРЖФ «Житло-Сервіс», створено відповідно до рішення КМР від 08.06.2000 року № 183/904 «Про створення комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс». Засновником та власником Підприємства є територіальна громада міста Києва, від імені якої виступає Київська міська рада. Метою діяльності підприємства є задоволення потреб фізичних та юридичних осіб щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту житлових і нежитлових приміщень, будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території, відповідно до вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, отримання прибутку від своєї діяльності, замовлення нового будівництва, реконструкції, капітального ремонту. Предметом діяльності підприємства є, зокрема, надання житлово-комунальних послуг споживачам відповідно до укладених договорів. Вищенаведене свідчить про те, що КП ЕРЖФ «Житло-Сервіс» є експлуатуючою організацією, виконавцем послуг з управління, утримання будинку [ADDRESS] та прибудинкової території у спірний період, що визначена в установленому порядку. Відповідно до ст. 14 Закону України Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року № 1875-IV ціни/тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом. В подальшому відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг врегульовано Законом України від 09.11.2017 року № 2189-VІІІ «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 2189-VІІІ), який введено в дію 01.05.2019 року. Пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 5 цього Закону встановлено, що до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону № 2189-VІІІ надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач). Пунктом 1 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону 2189-VІІІ передбачено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (опублікований в газеті Голос України 09.12.2017 року), та вводиться в дію з 01.05.2019 року, крім: статті 1, частини першої статті 2, статей 3-7, 9, 11, 12, частини другої статті 26, статей 27 та 29 (в частині регулювання послуги з управління багатоквартирним будинком), частини другої статті 2, частин третьої та четвертої статті 8, частин другої та третьої статті 10, статті 15, частин першої, третьої та п`ятої статті 16, статті 18, частини п`ятої статті 28, пунктів 2, 3-1, 6, підпункту 1, підпункту «б» підпункту 2, підпунктів 5 та 11 пункту 8 цього розділу, які вводяться в дію через шість місяців з дня набрання чинності цим Законом; частини третьої статті 11, абзаців першого та другого частини п`ятої статті 18, які вводяться в дію з 01.01.2019 року. Відповідно пунктів 2, 3, 3-1 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону 2189-VІІІ передбачено визнати таким, що втратив чинність, Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (Відомості Верховної Ради України, 2004 р., № 47, ст. 514 із наступними змінами) з дня введення в дію цього Закону, крім норм, що регулюють надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, управління будинком, спорудою або групою будинків, ремонту приміщень, будинків, споруд, які втрачають чинність через шість місяців з дня набрання чинності цим Законом. Договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Такі договори мають бути укладені між споживачами та виконавцями комунальних послуг протягом одного року з дати введення в дію цього Закону. У разі якщо згідно з договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах. Договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, укладені з виконавцями таких послуг або з управителями, визначеними згідно із цим Законом, до введення в дію норм цього Закону, що регулюють надання послуги з управління багатоквартирним будинком, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами (у тому числі щодо вивезення побутових відходів - за наявності), до дати набрання чинності договорами про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. З введенням в дію Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 року суттєво змінено систему взаємовідносин, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг та визначено нову класифікацію житлово-комунальних послуг, і такої послуги, як утримання будинків і споруд та прибудинкових територій не передбачено. Натомість, визначено послугу з управління багатоквартирним будинком, вартість надання якої визначається за згодою сторін і не підлягає державному регулюванню. Вказаний Закон набрав чинності з дня, наступного за днем його опублікування (10.12.2017 року), згідно його Прикінцевих та перехідних положень Закону його було введено в дію з 01.05.2019 року, а через шість місяців, тобто з 10.06.2018 року, введені в дію його норми Закону щодо регулювання послуги з управління багатоквартирним будинком та з цієї ж дати втратили силу норми старого Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що регулюють надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Згідно ч. 2 ст.10 вказаного Закону вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за домовленістю сторін, крім випадку обрання управителя органом місцевого самоврядування. Як вбачається з матеріалів справи, 15.01.2009 року між Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» («Підприємство») та [PERSON] («Власник квартири»), який є власником квартири [ADDRESS] , укладено договір на обслуговування будинку і прибудинкової території, предметом якого є надання «Підприємством» послуг з обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] та прибудинкової території. «Власник» квартири оплачує витрати по обслуговуванню будинку та при будинкової території і оплачує комунальні послуги (а.с. 8). Згідно п. 6 вказаного договору, останній набирає чинність після підписання його сторонами, але не раніше початку обслуговування будинку Підприємством після прийняття комісією будинку в експлуатацію і до створення в будинку ОСББ або до припинення обслуговування будинку Підприємством, чи до укладенні іншого договору. Пунктом 8 договору визначено вартість щомісячних платежів на час укладення договору за утримання і ремонт будинку та прибудинкової території будинку, комунальні та інші послуги. Згідно п. 9 договору розрахунки тарифів та інших щомісячних платежів можуть змінюватись зі зміною самих тарифів по розпорядженню виконавчого органу Київради (КМДА) чи законодавчою зміною мінімальної заробітної плати (щодо розрахунку плати за послуги чергового житлового будинку (консьєржа)). Підпунктом 2.1.4. п. 2.1 договору «Підприємство» зобов`язалось забезпечити доведення до відома «Власника квартири» змін витрат на утримання будинку і тарифів на послуги відповідним платіжним документом. Підпунктом 2.2.2. п. 2.2. договору «Власник квартири» зобов`язався не пізніше 20 числа поточного місяця вносити плату за квитанціями ГІОЦ, що надходять (надаються), за утримання будинку та прибудинкової території і ремонт, комунальні та інші послуги, передбачені цим договором, згідно чинних розцінок і тарифів на ці послуги та за показаннями лічильників. Договір, укладений між сторонами на підставі їх вільного волевиявлення, яке відповідало їх внутрішній волі, що свідчить про визначення відповідачем виконавця житлово-комунальних послуг самостійно. Відповідно до ст. 204 ЦК України, дійсність правочину презюмується. Доказів в розрізі вимог ст. ст. 76-81 ЦПК України щодо недійсності укладеного договору сторонами, окрема, відповідачем не надано, отже, вказаний договір є обов`язковим для виконання відповідачем. Тому, суд надходить до висновку про те, що відповідачем в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не надано доказів того, що діяльність позивача виходить за межі, встановлені чинним законом, того, що відповідач вчиняє будь-які дії, що суперечать законодавству, або ж вчиняє дії, які законодавством взагалі не передбачені. У ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII визначено розмежування між поняттями житлова послуга та комунальна послуга. Так, житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо. Комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами Таким чином, між сторонами 15.01.2009 року було укладено договір щодо надання житлових послуг, а тому в даному випадку підлягають застосуванню п. 3-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги», яким урегульовані договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, до введення в дію норм цього Закону, та не встановлено зобов`язання укладення нового договору протягом двох місяців. Крім того, суду не надано доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України щодо прийняття рішення співвласниками житлового будинку [ADDRESS] про зміну форми управління будинком або зміну управителя у спірний період. Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про законність нарахування позивачем плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01.09.2018 року по 31.07.2021 року. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до змісту ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Крім того, згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 1 ст. 901 та ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. За змістом ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно ст. ст. 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Споживач зобов`язаний: 1) укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; 5) оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»(в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору. Згідно з положеннями ст. ст. 526, 530, 611 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства у встановлений строк (термін), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт ненадання послуг або зниження якості послуг (що є порушенням умов договору у розумінні ст. ст. 526, 530 ЦК України) повинен бути зафіксований належним чином (постанова ВС від 20.11.2019 року у справі №640/18143/16-ц). У постанові від 07.02.2018 року у справі №521/6969/15-ц Верховний Суд зазначив, що належним доказом ненадання житлово-комунальної послуги або зниження якості наданої послуги є звернення споживача до надавача послуг та складання сторонами акта-претензії. Відповідач не надав суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження того, що послуги не були надані йому позивачем чи надані неналежним чином (звернення з претензіями, скаргами). У разі не укладення сторонами договору про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території, позивач повинен довести надання таких послуг, що є предметом спору у даній справі (постанова Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 907/563/18). Разом з тим, судом встановлено, що між сторонами у справі укладений відповідний договір. З часу укладення цього договору відповідач не звертався ні до КП ЕРЖФ «Житло-сервіс», ні до будь-якого державного органу із скаргами щодо ненадання послуг чи надання неякісних послуг. Належні та допустимі докази з даного приводу в матеріалах справи відсутні. Надані відповідачем претензії, що містяться на аркушах справи 177-181 т. 1, судом оцінюються критично, оскільки були заявлені відповідачем після пред`явлення до нього вказаного позову і не входять до предмету доказування в межах даного позову. Крім того, наявні у матеріалах справи заяви позивача, адресовані КП «Житло-Сервіс», підтверджують лише факт звернення, але не є актами-претензіями у розумінні Закону України «Про житлово-комунальні послуги». З матеріалів справи вбачається, що відповідачем в якості обґрунтованості своїх заперечень проти позовних вимог до позову не надано доказу звернення до позивача з претензіями та складання між сторонам акту-претензії, що свідчить про те, що житлово-комунальні послуги надані позивачем та їх не відповідність вимогам законодавства нічим не підтверджена. Відповідач також не оскаржував договір від 15.01.2009 року, та він недійсним не визнавався. Зазначений договір укладено з відповідачем як із споживачем послуг, а тому він не звільняє останнього від обов`язку виконувати умови договору та оплатити надані позивачем послуги. Посилання відповідача на те, що позивачем порушені його права через неотримання відповідей на його звернення та неотримання щомісячних квитанцій за послуги, які надавались позивачем з утримання будинку та прибудинкової території у житловому будинку [ADDRESS] в період з січня 2018 року по жовтень 2022 року, внаслідок чого його було позбавлено можливості своєчасно розраховуватись за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території, судомне приймаються до уваги та оцінюються критично, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (обов`язок з оплати комунальних послуг був також визначений і Законом №1875-ІV в ст. 20). Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Окрім того, в розрізі даного спору зобов`язання відповідача оплатити послуги з утримання будинку та прибудинкової території урегульовано договірним зобов`язанням на підставі узгоджених договором дій позивача і споживача послуг, згідно якого «Власник квартири» зобов`язався не пізніше 20 числа поточного місяця вносити плату за квитанціями ГІОЦ, що надходять (надаються), за утримання будинку та прибудинкової території і ремонт, комунальні та інші послуги, передбачені цим договором, згідно чинних розцінок і тарифів на ці послуги та за показаннями лічильників. Тому, суд виходить з того, що наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов`язку здійснити оплату, оскільки такий обов`язок виникає на підставі договору, а не на підставі рахунку. За своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти як оплату за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні ст. 613 ЦК України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку оплатити товар (постанова Верховного Суду у справі № 920/1343/21 від 29.04.2020 року). Звернувшись до суду, позивач стверджує, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором у останнього виникла заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг в розмірі 16 212,35 грн. за період з 01.09.2018 року по 31.07.2021 року. У договорі сторони погодили, що вартість щомісячних платежів, зокрема, за утримання будинку та прибудинкової території, на час укладення договору становить 1,10 грн. за 1 м2. Відтак, сторони при укладенні договору погодили, що на момент укладення договору тарифи нараховуються у розмірах визначених розпорядженням КМДА, але розрахунки тарифів та інших щомісячних платежів можуть змінюватись зі зміною самих тарифів по розпорядженню виконавчого органу Київради (КМДА) (п. 9 договору). Відповідно до ч.2 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом. Позивач здійснював нарахування плати з 01.03.2018 року та станом на 30.05.2020 року в укладеному договорі з відповідачем згідно розпорядження виконавчого органу Київської міської ради «Про внесення змін до тарифів та структури тарифів на послуги утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надають виконавці цих послуг по кожному будинку окремо для здійснення розрахунків із споживачам залежно від оплати останніми не пізніше або після 20 числа місяця, що настає за розрахунковим» №211 від 12.02.2018 року (далі - розпорядження №211)(https://old.kyivcity.gov.ua/done_img/f/%D0%A0%D0%9A%D0%9C%D0%94%D0%90-211-12022018.PDF). Відповідно до розпорядження тариф на утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, в тому числі прибуток та ПДВ у разі оплати послуг до 20 числа складав 6,99 грн. за 1 м; тариф на утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, в тому числі прибуток та ПДВ у разі оплати послуг після 20 числа складав 7,69 грн. за 1 м2. З червня 2020 року по квітень 2021 року тариф на утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з урахуванням ПДВ становить 7,22 грн. Тарифи на послуги, які надавались позивачем, формуються у відповідності з Порядком формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 року № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги». Доказів протилежного не надано. Тому, доводи відповідача, що розрахунок послуг мав відбуватись за тарифом 1,10 грн. за 1 м2, судом оцінюються критично та не приймаються до уваги. За таких обставин, визначаючи розмір заборгованості відповідача за оплату житлово-комунальних послуг, суд покладає в обґрунтування свого рішення наданий позивачем розрахунок як об`єктивний і належний доказ, що містить відомості щодо розміру нарахованих сум, здійснений на основі затверджених в установленому порядку норм та пропорційно до загальної площі належної відповідачу квартири. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, проте жодних доказів на спростування наданого позивачем розрахунку відповідач не надав. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Своїми правами, наданими йому цивільним процесуальним законодавством України, відповідач не скористався, жодного доказу на спростування доводів позивача, або доказів, які б свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлені до стягнення кошти, суду не надав, так само як і не скористався наданими цивільним процесуальним законодавством правом, зокрема, що витребовування доказів, щодо призначення по справі відповідної судової експертизи. Відповідач не виконав грошове зобов`язання, а отже він відповідно до положень ст. 625 ЦК України на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Згідно з наданим позивачем розрахунком за період з 01.09.2018 року по 31.07.2021 року його втрати від інфляції склали 1 557,50 грн., а три проценти річних за вказаний період прострочення - 677,83 грн. Наданий позивачем розрахунок здійснений за вірною методикою, з урахуванням оприлюднених у встановленому законом порядку індексів інфляції і жодних доказів, які б його спростовували, стороною відповідача не надано, а тому суд покладає його в обґрунтування свого рішення. Отже на підставі наведених позивачем доводів і аргументів та оцінки наданих ним доказів суд дійшов висновку про доведеність і обґрунтованість вимог КП «Житло-сервіс» про стягнення з [PERSON] заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з урахуванням інфляційної складової боргу та трьох процентів річних в загальному розмірі 18 447,68 грн. Інші доводу відповідача та долучені до матеріалів справи документи вказаних висновків суду не спростовують, тому не приймаються судом до уваги. Щодо доводів відповідача про відсутність у нього обов`язку щодо оплати послуг з утримання прибудинкової території за адресою: [ADDRESS] , через відсутність визначення меж та площі такої ділянки у відповідності до вимог чинного законодавства України, то суд оцінює їх критично з огляду на те, що як визначалось вище, в розрізі даного спору зобов`язання відповідача оплатити послуги з утримання будинку та прибудинкової території урегульовано договірним зобов`язанням на підставі узгоджених договором, презумпція правомірності якого відповідачем не спростована доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, дій позивача і споживача послуг. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). При цьому суд не вбачає підстав для застосування позовної давності, про що відповідачем подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, виходячи з наступного. Так, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав і протягом часу її дії особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Стаття 261 ЦК України визначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні моменти (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення). Таким чином, за змістом ст. 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Європейський суд прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення у справі «Стаббінг та інші проти Сполученого Королівства» та у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із законом від 30.03.2020 року № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК доповнено п. 12, яким під час карантину строки, визначені, зокрема, ст. ст. 257, 258 Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. У п. 12 розд.«Прикінцеві та перехідні положення» ЦК в редакції закону № 540-IX перелічені всі статті цього кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 установлено з 12.03.2020 року на всій території України карантин, строк якого неодноразово продовжувався. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року № 651 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 року. З урахуванням вказаного, суд надходить до висновку про відсутність підстав вважати, що позивачем пропущено встановлений законодавством строк, у межах якого позивач може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Щодо розподілу судових витрат між сторонами. Позивачем заявлено вимогу про стягнення (відшкодування) з відповідача його витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1 500,00 грн. Положеннями ст. 133 ЦПК встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК). Судом враховано, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Як вбачається з матеріалів справи, 02.02.2021 року між Комунальним підприємством з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» та Адвокатським об`єднанням «ШЕНЛІ» укладено договір про надання правничої допомоги № 17-21, відносно умов якого виконавець забезпечує надання наступних послуг: представництво інтересів замовника у садах всіх інстанцій під час здійснення цивільного, господарського та адміністративного судочинства; надання правової допомоги у суді та державній виконавчій службі щодо стягнення боргів за житлово-комунальні послуги; організація та здійснення претензійної-правової роботи за матеріалами, підготовленими замовником, а замовник зобов`язується оплачувати послуги виконавця. Додатком №1 до договору про надання правничої допомоги № 17-21 від 02.02.2021 року, сторони визначили вартість послуг, встановили (п. 2.1 додатку), що вартість підготовки і подання заяви до суду про видачу судового наказу або підготовка і подання позову до суду про стягнення боргу у порядку спрощеного позовного провадження із заявою про розгляд справи за відсутності позивача (що включає нарахування інфляції та 3 відсотків річних на суму боргу за житлово-комунальні послуги) становить 1 500,00 грн. Договір та додаток до договору підписано директором Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» та Головою адвокатського об`єднання «ШЕНЛІ» Братищенко Ю.О., який є адвокатом згідно свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ №5994 від 23.11.2017 року, та скріплено печатками. Відповідно до довіреності від 12.01.2021 року №110/306-24 Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» уповноважило Братищенка Ю.О. представляти інтереси КП «Житло-сервіс» в господарських, адміністративних та загальних судах всіх інстанцій, з питань, що стосуються діяльності КП «Житло-Сервіс». Згідно із актом виконаних робіт за липень 2021 року по договору про надання правничої допомоги № 17-21 від 02.02.2021 року Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» та Адвокатське об`єднання «ШЕНЛІ» склали даний акт на підставі п. 6.3 договору про надання правничої допомоги № 17-21 від 02.02.2021 року про те, що виконавець надав замовнику послуги за період з 01.07.2021 року по 31.07.2021 року на суму 122 900,00 грн. У додатку № 01 до ату виконаних робіт за липень 2021 року по договору про надання правничої допомоги № 17-21 від 02.02.2021 року сторони визначили вартість послуг за липень 2021 року, серед яких (п. 36) визначено підготовку і подання позовної заяви про стягнення боргу з [PERSON] за житлово-комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] , у сумі 18 447,68 грн. вартістю 1 500,00. Загальна сума наданих послуг за липень 2021 року склала 122 900,00 грн. Акт та додаток до акту підписано директором Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» та Головою адвокатського об`єднання «ШЕНЛІ» та скріплено печатками. Відповідно до виписок з рахунку АО «ШЕНЛІ» 06.05.2020 від КП «Житло-Сервіс» надійшли кошти у розмірі 112 500,00 грн. та 05.06.2020 - 136 000,00 грн. Згідно із детальним описом робіт (наданих послуг) у справі за позовом КП «Житло-Сервіс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги було надано послуги з підготовки і подання позовної заяви про стягнення боргу (п. 2.1 додатку №1 до договору про надання правничої допомоги 17-21 від 02.02.2021 року) вартістю 1 500,00 грн. Опис підписано Головою адвокатського об`єднання «ШЕНЛІ» Братищенко Ю.О. З урахування наведеного суд констатує, що з урахування усієї сукупності наявних в справі доказів, підтверджується факт надання АО «ШЕНЛІ» позивачу послуг з підготовки позовної заяви про стягнення боргу з [PERSON] за житлово-комунальні послуги на виконання вимог договору про надання правничої допомоги № 17-21 від 02.02.2021 року. Відповідно до положень ч.4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Крім того судом зауважується, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок позивача відповідно до положень ст. 137 ЦПК України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved