Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради про припинення права особи на частку у спільному майні шляхом отримання грошової компенсації. Просить припинити право власності на 1/3 частки [PERSON] у квартирі [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в рахунок належної позивачу частки у даному майні квартирі [ADDRESS] в розмірі 270325,33 грн. На обґрунтування свого позову вказав, що 11 червня 2002 року Жовківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . [INFO] від даного шлюбу народилась дитина [PERSON] . Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 березня 2022 року по справі № 686/27686/21 шлюб укладений 11 червня 2002 року в Жовківському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 42 між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Під час шлюбу, 24 січня 2020 року Квартирно-експлуатаційним відділом м.Хмельницького було видано свідоцтво про право власності від 24.01.2020 року на квартиру [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право власності від 24.01.2020 року, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності гр. [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] . [PERSON] , в рівних частках кожному. Відтак, [PERSON] належить на праві власності 1/3 частку квартири [ADDRESS] , що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Однак вищезазначеним судовим рішенням від 03 березня 2022 року по справі №686/27686/21 не визначено питання щодо спільного майна подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Слід звернути увагу суду, що згідно свідоцтва про право власності від 24.01.2020 року право власності на квартиру мають позивач та відповідачі в рівних частках (1/3 кожному), відтак на цей час спірна квартира є спільною частковою власністю сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. В зв`язку із неможливістю досягнення згоди між позивачем та відповідачами щодо порядку використання спільного майна (квартири), [PERSON] бажає скористатися правом, наданим йому законом, та отримати від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно висновку про вартість майна № 89/01-14 від 05.10.2022 року ринкова вартість квартири [ADDRESS] становить 810 976.00 грн. Таким чином, вартість належної позивачу 1/3 частки спірної квартири становить 270 325,33 гри. (810 976,00 гри. / 3). Позивач направив до суду заяву про збільшення позовних вимог та просить припинити право власності на 1/3 частки [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію в рахунок належної йому частки у даному майні - квартирі [ADDRESS] в розмірі 491 854,74 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Відповідачі до суду не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, про що свідчить розписки про вручення судової повістки, причина неявки відповідачів суду не відома. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи в судовому засіданні вказав, що вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав: судом об`єктивно встановлено, що 11 червня 2002 року Жовківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . [INFO] від даного шлюбу народилась дитина [PERSON] . Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 березня 2022 року по справі № 686/27686/21 шлюб укладений 11 червня 2002 року в Жовківському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 42 між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Спірна квартира набута та приватизована позивачем разом із членами його сім`ї 24.01.2020 року. Загальна площа квартири 46,2 кв.м., житлова 25,2 кв.м., складається із двох ізольованих кімнат. Відповідно висновку експерта №СЕ/19/123-23/8789-ОБ від 31.01.2024 року - ринкова вартість квартири [ADDRESS] , станом на 31 січня 2024 року становить 1475564,24 грн. Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1, ч.2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно дост. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. З наданих документів вбачається, що співвласники квартири [ADDRESS] можуть встановити порядок користування спірної квартирою. Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч. 2ст. 364 ЦКУ). Відповідно до статті 177 Сімейного кодексу України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню, державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною зазначених правочинів лише з дозволу органу опіки та піклування. Батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно, якщо інше не передбачено договором між ними. Спори, які виникають між батьками щодо управління майном дитини, можуть вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Статтею 31 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа) має право самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст.. 32 ЦК України: крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи; самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку); самостійно укладати договір про отримання електронних довірчих послуг. Неповнолітня особа може розпоряджатися грошовими коштами, що внесені повністю або частково іншими особами у фінансову установу на її ім`я, за згодою органу опіки та піклування та батьків (усиновлювачів) або піклувальника. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування До суду не надано доказів тому, що на ім`я [PERSON] було внесено грошові кошти у фінансову установу в розмірі не меншому чим 245927,37 грн., а також є згода органу опіки та піклування та обох батьків на сплату ним грошових коштів у розмірі 245927,37 грн. за 1/6 частину квартири, оскільки [PERSON] просить стягнути з [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , який на момент звернення до суду був малолітньої особою - 491854,74 грн. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed