Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

У лютому 2023 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про застосування наслідків нікчемного правочину та стягнення коштів. В обґрунтування доводів позову позивач посилається на те, що 25.01.2022 між [PERSON] (надалі - позивач) з одного боку та [PERSON] і [PERSON] (надалі - відповідачі) з іншого боку було укладено попередній договір купівлі-продажу нежитлових приміщень (надалі - попередній договір). Згідно з цим Попереднім договором сторони зобов`язались в строк до 01.03.2022 укласти договір купівлі продажу групи нежитлових приміщень, що представляє собою приміщення [NUMBER] загальною площею 150.2 кв.м., яке знаходиться я адресою [ADDRESS] . Продавцями за вказаним договором купівлі-продажу повинні були виступати відповідачі, а покупцем - позивач. Відповідно до п.10.1 Попереднього договору, сторони домовились, що підтверджуючи свої зобов`язання укласти основний договір купівлі продажу групи нежитлових приміщень відповідно до умов цього попередньою договору, і з метою забезпечення його укладення, в момент підписання цього попереднього договору покупець передав, а продавці прийняли гарантійну суму, що становить 849000,00 гривень, що еквівалентно 30000,00 доларів США за поточним комерційним курсом продажу доларів США опублікованому на сайті privat24.ua в інформаційному блоці "Курси валют" в пункті меню "Готівкові курси". Пунктом 18 Попереднього договору визначено, що він набирає чинності з моменту підписання. Попередній договір нотаріально не посвідчувався. Позивач звернувся до відповідачів з усною вимогою повернути гарантійну суму, яку він сплатив відповідачам відповідно до п.10.1 Попереднього договору. Відповідачі відмовились повертати вказані кошти, обґрунтовуючи це тим, що основний договір не було укладено не з їх вини. Вказане зумовило позивача звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.02.2023 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про застосування наслідків нікчемного правочину та стягнення коштів передано для розгляду за територіальною підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою від 03.04.2023 у справі відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.05.2023 здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження, у розгляд справи за правилами загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим судовим засіданням. Призначено підготовче засідання у приміщенні Печерського районного суду міста Києва. Згідно з Розпорядженням керівника апарату Печерського районного суду м. Києва Ліннік Н.В. № 207 від 03.07.2023 справу № 757/3695/23-ц призначено до проведення повторного автоматизованого розподілу справи у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] . Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.07.2023 суддею Головко Ю.Г. прийнято до провадження цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про застосування наслідків нікчемного правочину та стягнення коштів, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги, просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачів [PERSON] у судовому засіданні (участь у судовому засідання приймала за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку) позовні вимоги не визнала, просила відмовити в повному обсязі. Представник відповідачів надала суду відзив, в якому зазначила, про порушення позивачем правил добросовісної поведінки, відсутність доказів порушення, невизнання або оспорювання прав позивача, відсутність доказів, що підтверджують обставини, на які посилається позивач як на підставу свої вимог, звернення до суду з позовними вимогами, що не обґрунтовані чинними нормами матеріального права, просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на підстави та обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 25.01.2022 між [PERSON] з одного боку та [PERSON] і [PERSON] з іншого боку було укладено попередній договір купівлі-продажу нежитлових приміщень (надалі - попередній договір). Згідно з цим Попереднім договором сторони зобов`язались в строк до 01.03.2022 укласти договір купівлі продажу групи нежитлових приміщень, що представляє собою приміщення [NUMBER] загальною площею 150.2 кв.м., яке знаходиться за адресою [ADDRESS] . Продавцями за вказаним договором купівлі-продажу повинні були виступати відповідачі, а покупцем - позивач. Відповідно до п.10.1 Попереднього договору, сторони домовились, що підтверджуючи свої зобов`язання укласти основний договір купівлі продажу групи нежитлових приміщень відповідно до умов цього попередньою договору, і з метою забезпечення його укладення, в момент підписання цього попереднього договору покупець передав, а продавці прийняли гарантійну суму, що становить 849000,00 гривень, що еквівалентно 30000,00 доларів США за поточним комерційним курсом продажу доларів США опублікованому на сайті privat24.ua в інформаційному блоці "Курси валют" в пункті меню "Готівкові курси". Пунктом 18 Попереднього договору визначено, що він набирає чинності з моменту підписання. Попередній договір нотаріально не посвідчувався. У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та введенням на території України воєнного стану, з 25.02.2022 було призупинено роботу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та тимчасово не вчинялись нотаріальні дії посвідчення договорів відчуження нерухомого майна. За цих обставин позивач та відповідачі не змогли виконати умови попередньою договору та укласти в строк до 01.03.2022 основний договір купівлі-продажу. Позивач звернувся до відповідачів з усною вимогою повернути гарантійну суму, яку він сплатив відповідачам відповідно до п.10.1 Попереднього договору. Відповідачі відмовились повертати вказані кошти, обґрунтовуючи це тим, що основний договір не було укладено не з їх вини. Частиною 1 ст.15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основі договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору встановлена, - у письмовій формі. Згідно зі ст. 657 ЦК України Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Таким чином, із системного аналізу вказаних норм вбачається, що і попередній договір з цього ж предмету (купівлі-продаж житлового будинку/квартири, нерухомого майна) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. В порушення приписів ст.ст. 635, 657 ЦК України Попередній договір не було посвідчено нотаріально. За правилами ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Частиною 2 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У відповідності до норм ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все. що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Роз`ясненнями, наданими в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», визначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Пунктом 5 даної Постанови встановлено, що вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 ті 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосувати наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину Згідно з п.10 Постанови № 9 реституція як спосіб захисту цивільного права (частин перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладено договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилам реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палат Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16- (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом...»; «...за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину». За наведених обставин слід вважати, що укладений між позивачем та відповідачами 25.01.2022 попередній договір є нікчемний, оскільки сторонами не додержано вимоги закону про його нотаріальне посвідчення та в силу приписів ст. 216 ЦК України необхідно застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, задовольнивши вимоги про стягнення з відповідачів грошових коштів, сплачених їм позивачем за цим попереднім договором. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справ, № 367/3304/15-ц (провадження № 61-8486св18). Грошовою одиницею України є гривня, як передбачено ст. 99 Конституції України. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. (ст. 192 ЦК України). Статтею 524 ЦК України визначено, що грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, а в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч.ч.1-2 ст.533 ЦК України зазначено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до постанови Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 301/2052/18, можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті і в такому разі сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Традиційним в доктрині приватного права та судовій практиці є розмежування валюти боргу та валюти платежу як елементів грошового зобов`язання. Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення). У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання. За загальним правилом при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, про що зазначено у Постанові КЦС ВС від 31.01.2024 № 753/14634/22. Згідно статті 36 закону України «Про Національний банк України», Національний банк розраховує та оприлюднює офіційний курс гривні до іноземних валют, облікову ціну банківських металів. Курсова різниця - це різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. На день звернення до суду із позовом курс долара США до гривні становив 36,56 грн за 1долар США. Під час судових засідань, судом встановлено, що відповідачами сплачено позивачу в рахунок повернення коштів за попереднім договором від 25.01.2022 - 849 000,00 грн. (27.10.2023 - 100000,00 грн; 02.11.2023 - 100000,00 грн; 06.11.2023 - 40000,00 грн; 05.12.2023 - 100000,00 грн; 15.12.2023 - 124500,00 грн 19.12.2023 - 100000,00 грн; 21.12.2023 - 110000,00 грн; 25.12.2023 - 174500,00 грн). Враховуючи те, що Попередній договір містить доларовий еквівалент гарантійної суми, а грошові кошти у гривні підлягають поверненню з урахуванням курсової різниці, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовної заяви та стягнення заборгованості із урахуванням офіційного курсу НБУ на момент подачі позову, тобто, станом на 22.02.2023. Отже, кошти які підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача становлять 247 800,00 грн (1 096 800,00 грн (30 000 дол США * 36.56 грн курс дол - грн) мінус повернуті відповідачами 849 000,00 грн). Щодо суми сплаченого судового збору, суд зазначає наступне. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідачів суму сплаченого судового збору, розмір якого становить 10 968,00 гривень. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 36 Постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Задовольняючи позовні вимоги частково, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та вказаного роз`яснення, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 10 968,00 грн розділяється між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, із відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 2477,67 грн. (22,59 % від 10968,00 грн) судового збору. Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 80 000,00 гривень. Частиною 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Проте, позивач не надав суду будь-яких доказів, які б підтверджували понесені ним витрати на професійну правничу допомогу. На підставі вище викладеного суд вважає що вимога позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу не підлягає задоволенню. На підставі вищезазначеного,

Outcome: partial