Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Дунаєвецької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно придбане відповідно договору. Свої вимоги мотивує тим, що 01.12.2020 уклала договір з Малим приватним підприємством «Анатолій @ К» про купівлю-продаж складського приміщення. Перехід права власності на нежитлове приміщення відповідно до Договору підтверджено підписанням цього Договору, яке оформлено актом приймання-передачі об`єкту купівлі-продажу від 01.12.2020 додаток №2 до Договору від 01.12.2020 №1 та видатковою накладною продавця від 01.12.2020 №1. Продавець відмовився посвідчувати Договір нотаріально, оскільки вважав, що продає обладнання склад-ангар металевий складний і тому правочин не підлягав нотаріальному посвідченню. 29.11.2023 позивачка звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно з заявою здійснити державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, однак їй було відмовлено. Ухвалою суду від 04.12.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження. 19.04.2024 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, повідомлялась про час та місце розгляду справи. Подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позов підтримує та просить задовольнити. Представник відповідача Дунаєвецької міської ради Лясота Т.А. в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце розгляду справи. Направив до суду відзив, в якому просить проводити розгляд справи у його відсутності, проти задоволення позову заперечує, позов не визнає. Зазначає, що Дунаєвецька міська рада є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки право володіння та користування належить власнику майна, а не Дунаєвецькій міській раді, майно не належить до комунальної власності. Також позивачкою не надано будь-якого правовстановлюючого документу на склад-ангар, відсутня також інформація щодо земельної ділянки на якій знаходиться продане майно. Від позивачки [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій вона зазначає, що нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , що вбачається із технічного паспорту, а тому Дунаєвецька міська рада є власником земельної ділянки і це загальновідомий факт. Також посилається на постанову Верховного Суду від 19.05.2020 року у справі №916/1608/18. Від представника відповідача Дунаєвецької міської ради Лясота Т.А. надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких вказує, що правовідносини, які були предметом розгляду у наведеній позивачкою постанові Верховного Суду №916/1608/18 не є подібними до правовідносин, які виникли у даній справі. Дослідивши матеріали справи, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 01.12.2020 [PERSON] уклала договір з Малим приватним підприємством «Анатолій @ К» про купівлю-продаж складського приміщення (склад-ангар металевий складний) у зібраному вигляді, надалі нежитлове приміщення, площею 209,3 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складено Акт приймання-передачі об`єкту купівлі-продажу. Договір має просту письмову форму. Також фізичною особою-підприємцем [PERSON] розроблений Технічний паспорт на виробничий будинок склад-ангар. Згідно Технічного паспорту нежитлове приміщення загальною площею 209,3 кв.м. знаходиться на фундаменті - монолітній залізобетонний, підлога шліфована бетонна. Вказане також зазначене у п.1.2 договору. Рішенням державного реєстратора виконавчого комітету Дунаєвецької міської ради Хмельницької області №70512440 від 04.12.2023 року [PERSON] було відмовлено в реєстрації права власності на приміщення складу-ангару за адресою: [ADDRESS] , з тих підстав, що Договір купівлі-продажу складського приміщення №б/н від 01.12.2020 року не відповідає вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», так як підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст.317 ЦК України. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Державне втручається у здійснення власником права власності. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суд у постанові від 19.05.2020 року у справі №916/1608/18 зазначив, що при вирішенні спору про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу необхідно враховувати те, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. За позовом про визнання права власності на будівлю, споруду, право на яку ні за ким не зареєстроване, належним відповідачем є власник земельної ділянки, на якій така будівля, споруда розташована. Позивачка [PERSON] позов про визнання права власності на нерухоме майно пред`явила до Дунаєвецької міської ради, тобто до власника земельної ділянки, на якій це майно розташоване ( [ADDRESS] ). Разом з тим позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Як роз`яснив Верховний Суд в пунктах 76, 77 постанови від 19.05.2020 у справі №916/1608/18: вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його; отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Так, позивачкою в обґрунтування позову зазначено, що підставою набуття нею права власності на нерухоме майно є вказаний вище договір від 01.12.2020 з посиланням на ухилення від його нотаріального посвідчення іншої сторони договору і можливості визнання цього договору дійсним згідно положень ст.220 ЦК України. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з ч.3 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ч.3. ст.640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Згідно з ч.1 ст.657 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 754/2339/16-ц зроблено висновок, що «однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин». Існування таких обставин позивачкою не доведено, відомості про втрату можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин не доведено. Небажання продавця та ухилення від нотаріального посвідчення договору не є безумовною підставою для застосування положень ч.2 ст.220 ЦП України. Також як вбачається із змісту договору, акту приймання-передачі, накладної від 01.12.2020 позивачка придбала складське приміщення (склад-ангар металевий складний) у зібраному вигляді, площею 209,3 кв.м. Згідно ч.1 ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. За змістом позову слідує, що спірне майно існувало раніше. За підставами виникнення права власності в даному випадку наявні похідні його підстави, за якими право власності на річ виникає за волею попереднього власника. Позивачкою не надано жодного правовстановлюючого документа на право власності на склад-ангар металевий складний власне як на нерухоме майно попереднього власника чи її як нового власника. Також твердження позивачки про статус зазначеного майна як нерухомого суперечить й п.86 наведеної нею постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №916/1608/18, згідно якої судове рішення про визнання права власності на будівлю, споруду є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), якщо на момент такої реєстрації власником земельної ділянки, на якій розміщена будівля, споруда є відповідач, а право власності на будівлю, споруду ні за ким не зареєстроване. Жодних доказів (документів) про реєстрацію права власності на нерухоме майно попереднього власника позивачкою не надано. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч.2, 3 ст.12 ЦПК України: учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; к ожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України: суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; у часник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. З урахуванням наведених позовних вимог, поданих доказів укладений між Малим приватним підприємством «Анатолій @ К» та [PERSON] договір купівлі-продажу складського приміщення від 01.12.2020 сам по собі не може бути підставою для визнання права власності на нерухоме майно: склад-ангар металевий складний, як з підстав відсутності нотаріального його посвідчення та доказів неможливості такого, так і відсутності доказів статусу зазначеного майна як нерухомого. Зазначені підстави як кожна окремо, так і в даному випадку разом є підставою для висновку про не підтвердження набуття права власності саме на нерухоме майно, як про це просить позивачка, та відповідно для відмови у задоволенні позову. Підстави для стягнення судового збору з відповідача відсутні.

Outcome: dismissed