Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-17 00:00:00

12.02.2024 [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 05 жовтня 2018 року, місце реєстрації: Апарат акиму Турксібського району м. Алмати відділу реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 50-560-18-0001853. В обґрунтування позову зазначено, що 05 жовтня 2018 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, місце реєстрації: Апарат акиму Турксібського району м. Алмати відділ реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 50-560-18-0001853. Від шлюбу сторони дітей не мають. Сторони тривалий час на відповідних законних підставах мешкають на території України. Шлюбні відносини між сторонами припинено, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведеться, подальше спільне проживання позивачки з відповідачем є неможливим та буде суперечити її інтересам. У зв`язку з наведеним [PERSON] звернулася до суду з цим позовом. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 12 березня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 26.03.2024. 26.03.2024 та 08.03.2024 судові засідання відкладені у зв`язку з неявкою відповідача. 18.04.2024 належним чином повідомлені учасники справи в судове засідання не з`явилися. Позивач [PERSON] разом з позовом до канцелярії суду надала заяву відповідно до якої просила проводити судове засідання за її відсутності, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, рекомендованими листами направленими судом за останньою відомою адресою його місця реєстрації та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.Причин неявки суду відповідач не повідомив, відзиву на позов не надавав, будь-яких інших заяв чи клопотань з процесуальних питань, в тому числі й щодо відкладення розгляду справи до суду також не надходило. Відповідно до частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , [INFO] уклали шлюб, місце реєстрації: Апарат акиму Турксібського району м. Алмати відділу реєстрації актів цивільного стану, Республіка Казахстан, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу (подружжя) 05 жовтня 2018 року складено запис за № 50-560-18-0001853, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище " [PERSON] " (а.с. 9, 10). Позивач в позові зазначила, що спільних дітей від вказаного шлюбу не мають, вказані обставини відповідачем не спростовувалися. Позивач [PERSON] , [INFO] є громадянкою України та має зареєстроване місце проживання - [ADDRESS] (а.с. 5). Відповідач [PERSON] , [INFO] є громадянином Казахстану, разом з тим має фактичне місце проживання на території України в [ADDRESS] (а.с. 27). Згідно з положеннями частини 2 статті 496 Цивільного процесуального кодексу України, іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частини 1 статті 497 Цивільного процесуального кодексу України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Згідно з частиною 1 статті 27 Цивільного процесуального кодексу України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до частини 1 статті 60 Закону України "Про міжнародне приватне право", правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним. Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України "Про міжнародне приватне право", особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Положеннями частини 1 статті 62 Закону України "Про міжнародне приватне право" визначено, що вибір права, передбачений частиною другою статті 60 цього Закону, має бути здійснений у письмовій формі або явно випливати з умов шлюбного договору. Угода сторін про вибір права, що укладена в Україні, має бути нотаріально посвідчена. Відповідно до статті 63 Закону України "Про міжнародне приватне право", припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Відповідно до норм статті 27 Конвенції СНД про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах (ратифікована із застереженнями Законом від 10.11.1994 № 240/94-ВР, набула чинності для України 14.04.1995 і застосовується у відносинах України з Республікою Білорусь, Азербайджанською Республікою, Республікою Узбекистан, російською федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією і Туркменістаном), особисті і майнові правовідносини подружжя визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої вони мають спільне місце проживання. Пунктом 2 статті 28 Конвенції встановлено що, якщо один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а інший - другої Договірної Сторони, застосовується законодавство Договірної Сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу. Відповідно до пункту 2 статті 29 Конвенції встановлено що, у справах про розірвання шлюбу у випадках передбачених пунктом 2 статті 28, компетентними є установи Договірної сторони, на території якої проживають обидва з подружжя. Якщо один з подружжя проживає на території однієї Договірної Сторони, а другий - іншої Договірної сторони, у справах про розірвання шлюбу компетентними є установи обох Договірних Сторін, на території яких проживає подружжя. З огляду на викладене, судом було встановлено, що особистим законом позивача є право України, особистим законом відповідача - право Казахстану, відтак, у сторін відсутній спільний особистий закон подружжя.

Outcome: approved