Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо станції Одеса - Головна» філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Укрзалізниця», за участю третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Одеська дорожня організація профспілки залізничників і транспортних будівельників України про виплату компенсації за невикористані додаткові соціальні відпустки матері, яка одна виховує дитину, у зв`язку із звільненням по переведенню в інших виробничий підрозділ. Обґрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що [PERSON] працювала у Виробничому підрозділі «Пасажирське вагонне депо станції Одеса - Головна» філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» на посаді провідника пасажирського вагону. У 2022 році на підставі поданої позивачкою заяви наказом депо від 09.12.2022 року № 1183/ос [PERSON] була тимчасово переведена прибиральником виробничих приміщень на період відпустки основного працівника по догляду за дитиною до трьох річного віку. Наказом (Розпорядженням) № 449/ОС від 04.05.2023 року про припинення трудового договору (контракту) [PERSON] з 10.05.2023 року була звільнена в порядку переведення до виробничого підрозділу служби сигналізації зв`язку «Дистанція сигналізація та зв`язку станції Одеса - Сортувальна» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України. Позивачка виховує неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Батько дитини [PERSON] ніколи участі у вихованні доньки не приймав. А тому позивачка як одинока мати, яка сама без участі батька виховує дитину відповідно до ст. 19 ЗУ «Про відпустки» має право на щорічну відпустку тривалістю в 10 календарних днів до виповнення дитиною 18 років. З початку воєнного стану АТ «Укрзалізниця» призупинило надання батькам соціальних відпусток, про що позивачці було роз`яснено при переведенні на роботу прибиральниці. Вже після подання заяви про переведення (звільнення) [PERSON] надала до відділу кадрів документи, що підтверджують її право на даний вид відпустки. Проте, в усній формі позивачці було відмовлено, тому вона звернулася до начальника ВП «Пасажирське вагонне депо ст. Одеса - Головна». Відповіддю за № ПКВЧД-3-14/150 від 10.05.2023 року позивачку було повідомлено про те, що компенсація їй соціальних додаткових відпусток неможлива з тих підстав, що нею не було подано відповідних документів, які б підтверджували статус одинокої матері або відсутність участі батька у вихованні дитини. Проте, [PERSON] вказану відмову вважає безпідставною з тих підстав, що нею було подано всі відповідні документи, зокрема довідку про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку №_КЗ-150536 ф/л, витяг з рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 23.04.2004 року про розірвання шлюбу, розпорядження виконавчого комітету Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 718р від 04.06.2004 року. Таким чином, оскільки позивачка самостійно, без участі батька виховує доньку, тому вона право на даний вид відпустки за період з 2018 року по 2022 рік. У зв`язку з цим просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким зобов`язати ВП «Пасажирське вагонне депо станції Одеса - Головна» філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» нарахувати [PERSON] невикористану відпустку за період 2018 - 2022 років, як матері, яка одна без участі батька виховувала дитину, стягнути з АТ «Укрзалізниця» на користь [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку за період 2018 - 2022 років, як матері, яка одна без участі батька виховувала дитину та стягнути середній заробіток за весь час затримки даної виплати з дня звільнення по день фактичного розрахунку. Суд констатує, що в ході розгляду даної справи [PERSON] подала до суду заяву про уточнення позовних вимог в частині позовної вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку за період 2018 - 2022 років, як матері, яка одна без участі батька виховувала дитину, зазначивши суму стягнення такої компенсації у розмірі 6047,78 грн. за період 50 календарних днів невикористаної відпустки на період 2018 - 2022 року. Суд констатує, що представником відповідача [PERSON] було надано відзив на позову заяву, у якому представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні даного позову. Так, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову представник відповідача вказує на те, що свого часу Мінсоцполітики у листі від 30.05.2014 року за № 193/13/123-14 наводило свій перелік документів, який надає право на отримання додаткової соціальної відпустки матері, яка виховує дитину без участі батька., зокрема, рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів; акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому зі слів сусідів (за наявності їх підписів у акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка зі школи (садочку) про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі в батьківських зборах) тощо. В роз`ясненнях Держпраці з цього питання зазначено, що враховуючи те, що додаткова соціальна відпустка надається один раз протягом календарного року і за цей час статус одинокої матері може змінитися, роботодавець має право вимагати поновлення зазначених документів один рак на рік. В період з 2018 року по 2022 року [PERSON] до відділу кадрового адміністрування не було надано офіційного документу, що надає право на отримання даного виду відпустки, або компенсації при звільненні. [PERSON] в останнє судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій позовній вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити та провести розгляд справи за її відсутності. У попередньому судовому засіданні позивачка позовній вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснила, що працюючи у Виробничому підрозділі «Пасажирське вагонне депо станції Одеса - Головна» філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» вона завжди щороку отримувала додаткову соціальну відпустку як мати, яка одна виховує дитину без участі батька тривалістю у 10 календарних днів. Проте, у період з 2018 - 2022 року позивачка не зверталася до роботодавця для із відповідною заявою про надання їй такої відпустки не тому, що вона не мала на неї права, оскільки її статус жодним чином не змінився, а виключно із сімейними обставинами. У 2021 році між [PERSON] та роботодавцем стався конфлікт, пов`язаний з тим, що у неї не було щеплення проти коронавірусної інфекції «COVID 19». При зверненні до відділу кадрів із заявою про компенсацію вказаного виду відпустки їй було розяснено, що необхідна довідка із навчального закладу, де навчається дитина, про те, що батько не бере участі у вихованні дитини. Проте, позивачка пояснила, що відділ кадрів її навмисно ввів в оману з приводу необхідності такого документу як саме довідка, оскільки, коли [PERSON] звернулася до КЗ «Одеський педагогічний фаховий коледж» із заявою про видачу відповідної довідки, адміністрацією даного навчального закладу було роз`яснено, що ними саме довідки вказаного змісту не видаються. І тільки згодом, позивачці було видано Характеристику № 81 від 21.06.2023 року щодо студентки ІІІ курсу [PERSON] , де було зазначено, що батько не приймає участі у вихованні дитини, за весь період навчання не був присутнім на батьківських зборах, студентським життям [PERSON] не цікавиться. А тому, вказана характеристика була надана вже після звільнення позивачки. Однак, незважаючи на це, той пакет документів, який було пред`явлено позивачкою до відділу кадрів містив у повній мірі всю інформацію, яка надавала [PERSON] право на компенсацію невикористаної додаткової соціальної відпустки. Представник відповідача [PERSON] в останнє судове засідання не з`явився, подав суду заяву, в якій проти позову заперечує, просить суд відмовити у задоволенні даного позову в повному обсязі та провести розгляд справи за його відсутності. У попередньому судовому засіданні представник відповідача пояснив, що в період з 2018 року по 2022 року [PERSON] до відділу кадрового адміністрування не було надано офіційного документу, що надає право на отримання даного виду відпустки, або компенсації при звільненні. Характеристика із навчального закладу, де навчається дитина позивачки [PERSON] , у якій зазначено, що батько не бере участі у вихованні дитини, була видана тільки у червні 2023 року, тобто після звільнення [PERSON] та її звернення із заявою про компенсацію невикористаної соціальної відпустки. Тобто, позивачкою не було надано жодного доказу про те, що вона взагалі мала право на даний вид відпустки у період 2018 - 2022 року. Представник третьої особи [PERSON] в останнє судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій позовній вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити та провести розгляд справи за її відсутності. У попередньому судовому засіданні представник третьої особи пояснила, що [PERSON] у період з 2010 року по 2017 рік завжди отримувала додаткову соціальну відпустку тривалістю 10 календарних днів на рік як одинока мати, що виховує дитину без участі батька. Кожного разу позивачка подавала до відділу кадрового адміністрування однаковий пакет документів, який підтверджував її статус одинокої матері, зокрема, витяг з рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 23.04.2004 року про розірвання шлюбу, розпорядження виконавчого комітету Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 718р від 04.06.2004 року, Довідку про неотримання аліментів за відповідний рік. У період з 2018 року по 2022 року позивачка не зверталася із заявою про надання їй такої відпустки. Однак, факт не звернення жодним чиним не свідчить про те, що [PERSON] втратила своє право на утримання такої відпустки, а тільки її волевиявлення щодо права скористуватися такою відпусткою. Згідно вимог чинного законодавства, якщо особа не використовує дану відпустку, то така переноситься на наступний рік, а при звільненні особа має право на компенсацію невикористаної соціальної відпустки. Згідно приписів до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши пояснення позивачки, представника відповідача а представника третьої особи, наданих у попередньому судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд доходить наступного висновку. По справі встановлено, що [PERSON] працювала у Виробничому підрозділі «Пасажирське вагонне депо станції Одеса - Головна» філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» на посаді провідника пасажирського вагону. Наказом (Розпорядженням) № 1183/ОС від 09.12.2022 року начальника депо [PERSON] була переведена на посаду прибиральника виробничих приміщень за погодженням сторін на заміщення тимчасово відсутнього працівника, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією вказаного наказу. Наказом (Розпорядженням) № 449/ОС від 04.05.2023 року про припинення трудового договору (контракту) [PERSON] з 10.05.2023 року була звільнена в порядку переведення до виробничого підрозділу служби сигналізації зв`язку «Дистанція сигналізація та зв`язку станції Одеса - Сортувальна» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України. Даний факт підтверджується наявною в матеріалах справи копією вказаного наказу та копією Трудової книжки Серії [NUMBER] . Також суд зазначає, що Наказом (Розпорядженням) № 449/ОС від 04.05.2023 року визначено компенсувати за невикористані дні 33 дні відпустки: збереження відпустки до 07 р., за 15 днів, за період з 10.02.2021 - 09.02.2022; за вислугу років, за днів 3, за період з 10.02.2021 - 09.02.2022; Збереження відпустки до 97р., за 6 днів, за період 10.02.2022 - 09.02.2023; за вислугу років, за 1 днів 1, за період 10.02.2022 - 09.02.2023; Збереження відпустки до 97р., за 7 днів, за період 10.02.2023 - 10.05.2023; за вислугу років, за 1 днів, за період 10.02.2023 - 10.05.2023. І. Висновок суду щодо права [PERSON] щодо отримання компенсації за невикористану відпустку за період 2018 - 2022 як матері, яка одна, без участі батька виховує дитину. Державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, Законом України «Про відпустки», Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно - правовими актами України. За приписами ст. 2 ЗУ «Про відпустки» та ст. 74 КЗпП України встановлено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Законодавством визначено такі види відпусток, як: - щорічні відпустки: основна відпустка, додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці, а також інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; - соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв`язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи; відпустка при народженні дитини; відпустки без збереження заробітної плати. Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток. Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про відпустки» одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). По справі встановлено, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із гр. [PERSON] , який рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23.03.2004 року за результатами розгляду справи № 2-1954/04 було розірвано. У вказаному рішенні зазначено, що від шлюбу неповнолітніх дітей немає. (а.с. 17). Після розірвання шлюбу, а саме [INFO] [PERSON] народила дитину [PERSON] , батьком якої записано гр. [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] від 09.06.2004 року (а.с. 12). У судовому засіданні позивачка пояснила, що гр. [PERSON] не є біологічним батьком [PERSON] , а записаний такий на підставі ч. 2 ст. 122 СК України. Окрім того, із наявної в матеріалах справи письмових пояснень гр. [PERSON] від 23.02.2008 року вбачається, що він підтверджує той фак, що перебував у зареєстрованому шлюбі із гр. [PERSON] , проте із січня 2003 року вони є розлучені, аліменти він жодного разу не оплачував, оскільки дитина народжена не від нього. (а.с. 15). За заявою [PERSON] Суворовською районною адміністрацією було видано Розпорядження № 718р від 04.06.2004 року «Про присвоєння новонароджені дитині прізвища та імені», відповідно до якого було встановлено, що гр. [PERSON] з сім`єю не проживає, у вихованні дитини участі не бере, матеріально не забезпечує. (а.с. 11). Згідно Довідки № 24 від 26.07.2019 року, виданої КЗ «Одеський педагогічний коледж» [PERSON] є студенткою даного навчального закладу з 2019 року. Як було вище встановлено судом, Наказом (Розпорядженням) № 449/ОС від 04.05.2023 року про припинення трудового договору (контракту) [PERSON] з 10.05.2023 року була звільнена в порядку переведення до виробничого підрозділу служби сигналізації зв`язку «Дистанція сигналізація та зв`язку станції Одеса - Сортувальна» регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Так, по справі встановлено, що після подання заяви про переведення (звільнення) [PERSON] надала до відділу кадрів документи, що підтверджують її право на компенсацію відпустки за період 2018 - 2022 роки як одинокій матері, яка сама без участі батька виховує дитину, зокрема, довідку про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку №_КЗ-150536 ф/л, витяг з рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 23.04.2004 року про розірвання шлюбу, розпорядження виконавчого комітету Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради № 718р від 04.06.2004 року, Довідку про неотримання аліментів від 03.05.2023 року та Довідку ВП № 3 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області «Про результати проведення перевірки інформації, викладеної в матеріалах заяви у Вх. № К-313 від 19.04.2023 року». Зокрема, суд зазначає, що згідно Довідки ВП № 3 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області «Про результати проведення перевірки інформації, викладеної в матеріалах заяви у Вх. № К-313 від 19.04.2023 року», в ході відпрацювання матеріалів здійснювалася бесіда із заявницю [PERSON] , яка повідомила, що на протязі тривалого часу її колишній чоловік ніякої участі у вихованні її дитини не приймає та аліменти не сплачує. З цього приводу вона зверталася до суду та у Державній виконавчій службі перебуває виконавче провадження з цього приводу. Під час розгляду матеріалів встановити фактичне місце перебування гр. [PERSON] , задля бесіди стосовно фактів вказаних у заяві гр. [PERSON] , не надалося можливим. Як зазначає позивачка, в усній формі їй було відмовлено у компенсації та зазначено, що вона не надала всі необхідні документи. Даний факт представником відповідача не заперечувався. У подальшому, позивачка звернулася до начальника ВП «Пасажирське вагонне депо ст. Одеса - Головна». Відповіддю за № ПКВЧД-3-14/150 від 10.05.2023 року позивачку було повідомлено про те, що компенсація їй соціальних додаткових відпусток неможлива з тих підстав, що нею не було подано відповідних документів, які б підтверджували статус одинокої матері або відсутність участі батька у вихованні дитини. (а.с. 8). Зокрема, в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що при зверненні до відділу кадрів із заявою про компенсацію вказаного виду відпустки їй роз`яснили, що необхідна довідка із навчального закладу, де навчається дитина, про те, що батько не бере участі у вихованні дитини. Даний факт також підтвердив представник відповідача у своїй поясненнях, наданих в судовому засіданні. Проте, позивачка пояснила, що відділ кадрів її навмисно ввів в оману з приводу необхідності такого документу як саме довідка, оскільки, коли [PERSON] звернулася до КЗ «Одеський педагогічний фаховий коледж» із заявою про видачу відповідної довідки, адміністрацією даного навчального закладу було роз`яснено, що ними саме довідки вказаного змісту не видаються. І тільки згодом, позивачці було видано Характеристику № 81 від 21.06.2023 року щодо студентки ІІІ курсу [PERSON] , де було зазначено, що батько не приймає участі у вихованні дитини, за весь період навчання не був присутнім на батьківських зборах, студентським життям [PERSON] не цікавиться. Однак, вказана характеристика була надана вже після звільнення позивачки. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні також підтвердив той фак, що у зв`язку із тим, що позивачка вчасно не подала Характеристику доньки з навчального закладу, а тому у відповідача були відсутні будь - які обґрунтовані підстави для виплати [PERSON] компенсації відпустки за період 2018 - 2022 роки як одинокій матері, яка сама без участі батька виховує дитину. Проте, суд не може погодитися із твердженням сторони відповідача з тим фактом, що [PERSON] не було долучено всіх необхідних документів для отримання права на компенсацію відпустки за період 2018 - 2022 роки, як одинокій матері, яка сама без участі батька виховує дитину, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про відпустки» та ч. 1 ст. 182-2 КЗпП України одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). Суд зазначає, що у законодавстві про працю відсутнє визначення поняття "одинока мати". Водночас згідно із пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.92 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама. Окрім того, пункт 5 ч. 13 ст. 10 ЗУ «Про відпустки» визначає одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька. При цьому факт утримання (аліменти) для надання відпустки значення не має. Право на додаткову відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі і розлучена жінка, яка виховує дитину без батька, незважаючи на факт отримання аліментів, і жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не усиновлена). Вказаний висновок зроблено в ухвалі ВССУ від 01.11.2017 року за результатами розгляду справи № 658/4102/14, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи. Згідно Листа Міністерства економіки України від 10.06.2022 року № 4712-06-36178-09 «Про надання роз`яснення […] запит […] щодо деяких питань законодавства про працю» чинним законодавством на сьогодні не визначено конкретного переліку документів, які слід пред`явити одинокій матері для підтвердження свого статусу та отримання додаткової соціальної відпустки. Відтак, для підтвердження права на зазначену відпустку роботодавцю має бути пред`явлений будь - який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, що підтверджує відсутність участі батька у вихованні дитини. Також, відповідно до ст.ст. 18-1 - 18-3 ЗУ «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» одинокою матір`ю є особа, яка не перебуває у шлюбі з батьком дитини, виховує дитину без батька. Цей статус за одинокою матір`ю зберігається і у тому разі, коли вона уклала шлюб не з батьком дитини за умов, якщо діти не були усиновлені чоловіком (дружиною). Отже, право на додаткову соціальну відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька. Додатково, необхідно наголосити, що виховання дитини це обов`язок обох батьків. Соціальна відпустка щодо компенсації за яку заявлено позов направлена на забезпечення можливості батьком (матір`ю) дитини виконати свій обов 'язок по належному вихованню дитини, забезпечити від того з батьків, який не займається вихованням дитини мінімальний достатній рівень уваги, який необхідний такій дитині для її гармонійного розвитку. Як було вище встановлено судом, одним із документів, який позивачка надала є що Довідка ВП № 3 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області «Про результати проведення перевірки інформації, викладеної в матеріалах заяви у Вх. № К-313 від 19.04.2023 року», за якою встановлено, що в ході відпрацювання матеріалів здійснювалася бесіда із заявницю [PERSON] , яка повідомила, що на протязі тривалого часу її колишній чоловік ніякої участі у вихованні її дитини не приймає та аліменти не сплачує. З цього приводу вона зверталася до суду та у Державній виконавчій службі перебуває виконавче провадження з цього приводу. Під час розгляду матеріалів встановити фактичне місце перебування гр. [PERSON] , задля бесіди стосовно фактів вказаних у заяві гр. [PERSON] , не надалося можливим. Судом встановлено, що з приводу відмови у виплаті компенсації за невикористані дні соціальної відпустки позивачка зверталася до правової інспекції праці Одеської дорожньої організації профспілки. Так, із наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що 11.07.2023 року Одеська дорожня організація профспілки зверталася із поданням № 07-04 до Начальника ВП «Пасажирське вагонне депо станції Одеса - Головна» АТ «Укрзалізниця» філії «Пасажирська компанія» Сидоренка С., в якому зазначала, що [PERSON] мала право на додаткову соціальну відпустку як мати, яка сама виховує дитину без участі батька у період з 2018 - 2022 років. В наданих [PERSON] адміністрації депо документах є чіткі підтвердження, що вона самостійно, без участі батька виховувала доньку. Дійсно, цей вид відпустки надається після закінчення воєнного стану в Україні, але при звільненні у зв`язку з переведенням в інший підрозділ підприємство зобов`язано виплатити компенсацію на всі невикористані дні відпустки, в тому числі і за всі дні соціальної відпустки, яку працівник не отримав при наявності права на таку відпустку. А тому, Одеська дорожня організація профспілки у вказаному подані задля уникнення судового розгляду даного питання запропонувала виплатити [PERSON] гарантовану компенсацію за невикористані дні з 2018 - 2022 рік включно соціальної відпустки, на які вона право, працюючи в філії «Пасажирська компанія» в «Пасажирському вагонному депо станції Одеса - Головна» прибиральником виробничих приміщень. (а.с.21 - 22). Окрім того, поза увагою суду не може бути залишено того факту, що позивачці [PERSON] у період з 2010 року по 2017 року включно все ж таки кожного року надавалася додаткова відпустка як одинокій матері. Даний факт підтверджується наявними у матеріалах справи копіями розрахунків заробітної плати та копіями наказів про надання додаткової відпустки (а.с. 108 - 118). Окрім того, суд зазначає, що дослідженими судом матеріалами справи встановлено, що за період 2018 - 2022 року соціальний статус позивачки як одинокої матері не змінився, зокрема, [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебуває, згідно відомості про зареєстрованих осіб (а.с. 16) позивачка проживає тільки з донькою, згідно Довідки ВП № 3 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області встановити місце перебування гр. [PERSON] неможливо. За такого правового регулювання та обставин справи, суд констатує, що відповідачем помилково зазначено про те, що [PERSON] не надано беззаперечних та достовірних доказів на підтвердження відсутності участі батька у вихованні дитини (тобто наявності статусу одинокої матері) в період з 2018 - 2022 року, та як наслідок у позивачки відсутнє право на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, за статусом «одинока матір». У позовній заяві та у судовому засіданні [PERSON] зазначала про те, що за період з 2018 - 2022 року вона не зверталася із заявою про надання їх відпустки як одинокій матері, яка виховує дитину без участі батька. Даний факт відповідачем також було підтверджено в судовому засіданні. А тому, суд вважає, що оскільки відповідачем не надавалася позивачу додаткова соціальна відпустка як одинокій матері з 2018 року по 2022 рік, то враховуючи положення ч. 7 ст. 20 ЗУ «Про відпустки» вказана відпустка є невикористаною і переноситься на інший період. З огляду на вищевикладене, суд зазначає, що в рамках розгляду даної справи, судом знайшло своє підтвердження належними доказами тієї обставини, що [PERSON] має право на компенсацію 50 днів невикористаної соціальної відпустки за вказаний вище період у розмірі 6047,78 грн. (120,95 грн. (середньоденна заробітна плата * 50 кал. днів). Розмір середньоденного заробітку та суми за невикористані соціальні відпустки у кількості 50 календарних днів судом було встановлено згідно Розрахунку оплати відпустки, здійсненого провідним бухгалтером ВП «Пасажирське вагонне депо станції Одеса - Головна» на запит голови Одеської дорожньої організації профспілки Соловйова І. (а.с. 133). Таким чином, у зв`язку зі звільненням позивачки в порядку переведення компенсація за невикористані дні додаткової соціальної відпустки підлягає виплаті, а позовні вимоги про стягнення компенсації є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. ІІ. Висновок суду щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно приписів ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 року № 100 середня заробітна плата розраховується за два останні місяці роботи співробітника. Пунктом 20 Постанови пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року за №13 встановлено, що: «Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності». У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При цьому розмір середнього заробітку необхідно проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 з наступними змінами (далі - Порядок). Згідно з пунктами 2, 5 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Як було вище встановлено судом середньоденний заробіток [PERSON] складав 120,95 грн., який було розраховано провідним бухгалтером ВП «Пасажирське вагонне депо станції Одеса - Головна» згідно Розрахунку оплати відпустки, на запит голови Одеської дорожньої організації профспілки Соловйова І. (а.с. 133). Суд констатує, що кількість робочих днів за час затримки виплати компенсації за невикористані дні соціальної відпустки по день ухваленні рішення суду становить 255 робочих днів (з 10.05.2023 року по 17.04.2024 року (дата ухвалення судового рішення). А тому, суд констатує, що середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані дні соціальної відпустки при звільненні складає 30842,25 грн. (120,95 грн. (середньоденна заробітна плата) х 255 (кількість робочих днів за час затримки виплати заробітної плати) = 30842,25 грн. Згідно приписів ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ч. 6 ст. 80 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи докази суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально - правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13). Виходячи зі встановлених, на підставі належним чином оцінених доказів, обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов висновку про доведеність позивачем викладених в позові обставин належними, достовірними та допустимими доказами, які в своїй сукупності є достатніми для задоволені позовних вимог та захисту порушеного права позивача в судовому порядку. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З огляду на те, що позивачка звільнена від сплати судового збору, а тому, на виконання вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 2684,00 грн. за позовні вимоги немайнового та майнового характеру, встановлений Законом України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VІ з урахуванням ставок судового збору станом на 01.01.2023 року (рік звернення до суду з позовом). На підставі наведеного,

Outcome: approved