Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-17 00:00:00

07.08.2023 звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання права на користування житловим приміщенням (квартирою) за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог вказав. На підставі ордеру на жиле приміщення від 26 квітня 1985 року серії А-ІХ № 1664, виданого родині позивача було виділено двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Ордер видано на підставі рішення виконкому Орджонікідзевської районної ради народних депутатів м. Запоріжжя від 15 квітня 1985 року № 115. Квартира виділена на родину із трьох осіб: батько позивача [PERSON] (головний квартиронаймач), мати позивача [PERSON] , та позивач їх син [PERSON] . З жовтня 2021 року позивач залишився самостійно проживати за даною адресою, адже у вересні 2021 року померла його мати, та у жовтні 2021 року помер брат. У\~березні 2023 року позивач звернувся до районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, з метою в подальшому стати головним квартиронаймачем та укласти договори щодо надання комунальних послуг на своє ім`я. Хоч і тривалий час проживає в квартирі, однак в ній не зареєстрований відповідно до листа від 18.04.2023 Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, що згідно наявної картотеки, його місце проживання було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] з 09.12.1999 26.04.2001. Про ці обставини йому не було відомо. Будь які документи, що підтверджують на підставі чого він був знятий з реєстрації відсутні. А отже, просить задовольнити позовну заяву. Відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому прохають відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим , що з невідомих причин позивач [PERSON] знятий з реєстрації за адресою [ADDRESS] , а тому втратив право користування даним житловим приміщенням. В судовому засіданні представник позивача та позивач, підтримали позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача подав відзив, просив відмовити в задоволенні даного позову, адже вважає, що позивачем не було надано достатньо доказів, які можуть підтвердити зазначені обставини в позовній заяві; з підстав вказаних у ньому. А тому, просить суд відмовити в задоволенні даного позову про визнання права користування житловим приміщенням. Представник відповідача заперечив проти позову з підстав викладених у відзиві. Свідок [PERSON] пояснила , що добре знала сім`ю позивача, оскільки була сусідкою та проживала на одному поверсі. Зазначила, що позивач з самого дитинства проживав (за адресою: [ADDRESS] ). Свідок [PERSON] пояснив , що давно знайомий з сім`єю позивача, є сусідом. Зазначив, що за цією адресою позивач проживає вже дужу тривалий час. Неодноразово зустрічались з позивачем. Свідок [PERSON] повідомила, що дуже давно знайома з батьками позивача та з ним особисто. Так,\~позивача зустрічає кожен день. Адже, ця квартира є його основним місцем проживання. Свідок [PERSON] пояснила, що разом заселялись в будинок. Знайома з позивачем з 1984 року. Добре знала батьків позивача, а також часто бачила позивача за цією адресою. І на сьогодні він проживає у цій квартирі. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі ордеру на жиле приміщення від 26 квітня 1985 року серії [NUMBER] , виданого родині позивача було виділено двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Ордер видано на підставі рішення виконкому Орджонікідзевської районної ради народних депутатів м. Запоріжжя від 15 квітня 1985 року № 115. Квартира виділена на родину із трьох осіб: батько позивача [PERSON] (головний квартиронаймач), мати позивача [PERSON] , та позивач їх син [PERSON] (на момент вселення позивачу було 3 роки). З жовтня 2021 року позивач самостійно проживає за даною адресою, оскільки у вересні 2021 року померла його мати, та у жовтні 2021 року помер його брат. Позивач хоч і тривалий час проживає в квартирі, однак в ній не зареєстрований. Листом від 18 квітня 2023 року Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради повідомлено позивачу, що відповідно до наявної картотеки, його місце проживання було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] з 09.12.1999 26.04.2001. При\~цьому, документи які б підтверджували на підставі чого позивач був знятий з реєстрації, відсутні. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) ніхто не може бути вселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача ( власника), їх діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім`ї має також і особа, яка перестала бути членом сім`ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні. Членом сім`ї наймача може бути визнано особу, яка постійно проживає з наймачем та веде з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщеннях між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Ст. 62 ЖК УРСР передбачено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства. На підставі ч. 2 ст. 824 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) у разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. За ст. 106 Житлового кодексу України (далі ЖК України) встановлено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь - якому членові сім`ї наймача. Відповідно до ст. 107 ЖК України наймач жилого приміщення за згодою членів сім`ї в будь - який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно правової позиції, що висловлена у постанові Верховного Суду України № 6-60 цс12 від 11 липня 2012року - у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови від 01.11.1996 № 9 «Про\~застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.\~33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення саме по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. А отже, реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін. Із зазначеного слідує висновок про те, що визначальним при вирішенні питання про право користування житловим приміщенням є не лише сам по собі факт реєстрації в цьому приміщенні, а й факт проживання цієї особи в цьому приміщенні та характер проживання як член сім`ї чи як інша особа, порядок вселення, наявність встановленого порядку користування житловим приміщенням, а також тривалість проживання. Як вбачається з матеріалів справи спір щодо права користуватись спірним жилим приміщенням виник між позивачем та Територіальною громадою м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просить визнати за ним право користування житловим приміщенням, оскільки місце свого постійного проживання не змінював, у зв`язку з чим не втратив право на користування спірним житлом. Обраний позивачем спосіб захисту свого права узгоджується з нормами ч. 2 ст. 16 ЦК\~України, відповідно до якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути у тому числі визнання права. Як встановлено в судовому засіданні позивач вселився у спірну квартиру як член сім`ї наймача, на підставі виданого його батьку ордеру на склад сім`ї з трьох осіб. Позивач, постійно та тривалий час проживає у спірному житлі, доказів на підтвердження факту вибуття позивача до іншого постійного місця проживання відповідачем не надано, так само як і не надано доказів щодо користування позивачем іншим приміщенням, на момент звернення позивача до суду, суд приходить до висновку, що позивач не втратив право користуватися спірною квартирою, що відповідає положенням ст. ст. 64, 71, 106 ЖК України. Разом з тим, право на проживання особи у жилому приміщенні автоматично породжує право на реєстрацію. Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, рішення Європейського суду є обов`язковими для держав - учасниць Конвенції. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду становить джерело права при розгляді справ вітчизняними судами: «Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права». Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеними чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло (рішення у справі «Пауел та Райнер проти Великобританії»). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, зокрема той факт, що позивач відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР не втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки постійно проживає в спірному житлі, а рішення суду про визнання права користування житловим приміщенням є підставою для реєстрації особи у спірному житлі, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. В зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимог про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд,

Outcome: approved