Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-09 00:00:00

У жовтні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому зазначила, що вона з відповідачем [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.03.1999 року по 12.06.2019 року. Шлюб розірвано на підставі рішення Южноукраїнського міського суду від 12.06.2019 року. У період перебування у шлюбі ними були придбані: 1/3 частка квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 07.12.2010 року; 22.03.2013 року автомобіль MERCEDES-BENZ, модель 112 CDI, 2003 року випуску, державний номерний знак: [NUMBER] . На час звернення до суду вартість 1/3 частки двокімнатної квартири за цінами, які склалися на вторинному ринку житла, складає 213333 грн. Придбаний ними автомобіль відповідач без її згоди продав 20.04.2019 року за 138325 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу транспортного засобу №4842/2019/1425746, гроші використав не в інтересах сім`ї. За таких обставин загальна вартість майна придбаного під час шлюбу складає на час звернення до суду 351658,00 грн. Після розлучення вона з відповідачем не може дійти згоди щодо розподілу спільного майна. Вважає, що майно було придбане нею та відповідачем в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності, тому вона має намір поділити вищезазначене майно таким чином: відповідачу залишити в користуванні 1/3 частку квартири [ADDRESS] , оскільки в натурі виділити належну їй частку не можливо, а на її користь стягнути з відповідача 106666,50 грн. компенсації за належну їй частку майна; стягнути з відповідача на її користь 1/2 частку грошей, які відповідач отримав від продажу автомобіля MERCEDES-BENZ, модель 112 CDI, 2003 року випуску, державний номерний знак: [NUMBER] у розмірі 69164,00 грн. Таким чином, просить суд стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію вартості спільного майна подружжя в сумі 175829,00 грн. та понесені судові витрати. 27.12.2022 року відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що позовні вимоги позивача він не визнає та заперечує проти їх задоволення виходячи з наступного та зазначивши, що від шлюбу вони мають неповнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , яка відповідно до рішення Виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області №302 від 15.10.2020 року «Про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] » проживає з ним. Тож, їхня з позивачем неповнолітня дочка [PERSON] проживає із ним в кв. [ADDRESS] . Згідно до судового наказу, виданого Южноукраїнським міським судом Миколаївської області 12.05.2021 року у цивільний справі №486/705/21, позивач сплачує аліменти на його користь, на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 05.05.2021 року і до повноліття дитини. У період шлюбу з позивачем, а саме 07.12.2010 року він викупив у свого рідного брата [PERSON] 1/3 частку двокімнатної кв. [ADDRESS] за 17057,98 гривень. Дана квартира фактично є їхньою з братом «батьківською квартирою», а тому він вважає її своєю, оскільки отримувала її їхня покійна матір та набута пізніше ним в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] . Окрім того, в період шлюбу з позивачем, а саме 22.03.2013 року, був придбаний автомобіль MERCEDES-BENZ, модель 112 CDI, 2003 року випуску, який мав державний номерний знак: [NUMBER] . У той же час, даний автомобіль був проданий з усної згоди позивача 20.04.2019 року, тобто в період шлюбу з позивачем і до припинення шлюбних відносин з останньою, а грошові кошти використані на потреби сім`ї, а саме: частина коштів була передана позивачеві для погашення її особистих кредитних боргів, частина - на придбання продуктів харчування та на придбання будівельних матеріалів для проведення ремонту у вищезазначеній квартирі, який він проводив протягом 2019-2020 років та в якій проживає він та їх з позивачем донька [PERSON] . Таким чином, позивачу з 20.04.2019 року було достеменно відомо про продаж вищевказаного автомобіля, оскільки вони вели перемовини з покупцем автомобіля. Щодо компенсації вартості половини 1/3 частки квартири та вартості 1/2 частки автомобіля придбаного та проданого в період шлюбу зазначає, що позивач не просить, ані визначити її частку у спірній квартирі, ані вказує за які саме кошти була придбана дана частка квартири, ані просить припинити її право власності на частку у квартирі після присудження на її користь компенсації її вартості, а також не просить позивач визначити її частку у спірному автомобілі, ані вказує за які саме кошти був придбаний автомобіль, ані просить припинити її право власності на частину цього автомобіля, хоча визнає, що автомобіль був проданий в період шлюбу. Тобто, позивач хоче і отримати компенсацію і лишити за собою право власності у спільному майні, в даному випадку у квартирі та право власності на частку автомобіля, що прямо порушує його право власності, адже він має сплатити позивачеві компенсацію за частку у квартирі (не визначеному позивачем частку) та за частку автомобіля, але при цьому її право власності у спільному майні подружжя припинено не буде. Однак, вартість квартири позивач визнає навмання, а вартість автомобіля виходячи з його вартості на час продажу (20.04.2019 року), без проведення їх оцінки у відповідності до Закону. Після отримання копії позовної заяви, відповідачем було замовлено незалежну оцінку даної квартири та автомобіля. Також зазначає, що 23.12.2022 року оцінку автомобіля проводили за існуючими на ринку пропозиціями його аналогів, оскільки на той період він проданий не тільки відповідачем, а й покупцем [PERSON] і невідомо чи він взагалі існує, бо останній продав його восени 2019 року у Херсонську область. З огляду на викладене вважає, що є достатньо підстав для відмови у задоволенні позовної заяви [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та застосування до її позовних вимог наслідків спливу строку позовної давності. 19.01.2023 року позивач [PERSON] подала до суду відповідь на відзив на позовну заяву, у якій зазначила, що твердження відповідача, які викладені у відзиві не спростовують фактичних обставин, якими позивач обґрунтував свою позовну вимогу. Не спростовуючи ті обставини, що 1/3 частка вищевказаної квартири та автомобіль, які придбані під час проживання у зареєстрованому шлюбі, відповідач вважає, що придбане в шлюбі майно є його особистою власністю, зокрема 1/3 частка квартири. Проте, відповідач не надає доказів, що 1/3 частка квартири придбана за його особисті кошти, а автомобіль був проданий до розірвання шлюбу начебто з її усної згоди, а гроші були використані на потреби сім`ї. Ці доводи відповідача є цілком надуманими та не підтверджуються жодними доказами. Щодо заперечення проти стягнення з відповідача компенсації за 1/2 частку від 1/3 частки квартири, яка була придбана під час знаходження в шлюбі, однак відповідач не заперечує проти того, що зазначена частка квартири була придбана у шлюбі, але його збентежує те, що вона не ставить питання про визнання за нею права власності на належну їй частку квартири як співвласниці. 1/3 частка квартири була придбана у шлюбі за їхні спільні гроші, титульним власником було зазначено відповідача. Проте, придбане майно, зважаючи на приписи закону є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає розподілу виходячи із рівності часток. Технічної можливості виділити належну їй частку у спільному майні подружжя немає, тому у позовній заяві зазначена вимога про стягнення з відповідача компенсації її вартості. Стягнення компенсації вартості належної частки є єдиним можливим способом захисту її права на виділ належної їй частки із спільної сумісної власності. За таких обставин відповідач безпідставно турбується про те, що після прийняття рішення в неї залишиться право власності на майно, яке придбане у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. Щодо компенсації вартості 1/2 частки автомобіля, який було придбано у шлюбі та продано відповідачем без її згоди. Відповідач стверджує, що автомобіль було продано 20.04.2019 року, тобто під час перебування за її усної згоди та той факт, що вона приймала участь у перемовинах щодо продажу автомобіля, це твердження не відповідає дійсності та спростовується самим відповідачем. До теперішнього часу в квартирі ще залишаються її особисті речі, які відповідач не віддав після розлучення і він привозить їх до неї частинами. Вважає, що ця обставина дає підстави їй, що вона не втратила право користування квартирою, проте відповідач позбавив її права користування нею. Про порушення своїх прав, як співвласника майна придбаного під час шлюбу, їй стало відомо у квітні 2021 року, коли вона вийняла кімнату у гуртожитку та звернулася до відповідача з проханням поділити речі, які були придбані під час шлюбу, а саме віддати їй холодильник, швейну машинку, велосипед та компенсувати вартість її частки квартири, але останній відмовився. Таким чином, зазначене спростовує твердження відповідача щодо пропуску нею строку позовної давності. У судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] не з`явилися, проте позивач надала до суду заяву, в якій просить суд справу розглядати без їх участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не підтримує, просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що є сусідом [PERSON] та знає його, перебуває з ним у дружніх відносинах. Йому відомо, що більше чотирьох років [PERSON] залишила квартиру разом із речами та не проживає в даній квартирі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він є двоюрідним братом [PERSON] . Йому відомо, що позивач і відповідач проживали разом, коли він купував в них автомобіль марки MERCEDES-BENZ, секретів щодо продажу автомобіля не від кого не було, а особливо від [PERSON] , оскільки, остання на руки отримала договір купівлі-продажу транспортного засобу, але не пам`ятає чи вона особисто отримувала кошти за автомобіль та чи була присутньою при передачі коштів за нього. Суд, вислухавши пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до\~ст. 2 ЦПК України\~завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. У відповідності до ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] ТА [PERSON] перебували в шлюбі, який 12.06.2019 року розірвано відповідно до рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області по справі №486/819/19 (а.с. 4). Від шлюбних відносин сторони мають неповнолітню доньку: [PERSON] , [INFO] (а.с. 46). 20.04.2019 року відповідно до копії договору купівлі-продажу транспортного засобу №4842/2019/1425746 [PERSON] було продано [PERSON] автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель 112 CDI, 2003 року випуску, державний номерний знак: [NUMBER] (а.с. 5). З Інформаційної довідки №296004565 від 24.01.2022 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , належить право приватної власності в частці 1/1 [PERSON] від 13.01.2011 року на підставі виникнення: договору купівлі-продажу, №2783, від 07.12.2010 року, [PERSON] , державний нотаріус Южноукраїнської державної нотаріальної контори Миколаївської області; свідоцтва про право на спадщину, №1793, від 03.08.2007 року, державний нотаріус Южноукраїнської державної нотаріальної контори; свідоцтва про право власності, №б/н, від 28.12.1993 року, Орган приватизації житла ВО ЮУ АЕС (а.с. 9-10). Відповідно до копії договору купівлі- продажу 1/3 частки квартири від 07.12.2010 року, посвідченим нотаріусом Южноукраїнської державної нотаріальної контори Миколаївської області Лобовою О.М., зареєстрованим в реєстрі за №2783, який зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13.01.2011 року, в кн. 30, №54; Витягу з Державного реєстру правочинів №9347926 від 07.12.2010 року та Витягом про державну реєстрацію прав №28668799 від 13.01.2011 року вбачається, що [PERSON] відчужив, а [PERSON] набув право на дану квартиру (а.с. 57-60). Відповідно до копії рішення Виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області №302 від 15.10.2020 року «Про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] » визначено місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з її батьком [PERSON] (а.с. 47). Отже, спільна сторін неповнолітня донька [PERSON] проживає з відповідачем в спірній кв. [ADDRESS] . Відповідно до судового наказу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області 12.05.2021 року у цивільний справі №486/705/21, було видано судовий наказ за яким стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] , на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 05.05.2021 року і до повноліття дитини (а.с. 48). Згідно копії Свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації житла ВО «ЮУ АЕС» від 28.12.1993 року зазначено, що по 1/3 частка цієї квартири набута [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в порядку приватизації державного житлового фонду (а.с. 61), отже 1/3 частки вищевказаної квартири набута [PERSON] 28.12.1993 року, тобто до шлюбу з позивачем [PERSON] . З копії свідоцтва про право на спадщину за законом ВЕТ №270788 від 03.08.2007 року, копії Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №10581158 від 03.08.2007 року та копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15819612 від 05.09.2007 року вбачається, що 1/3 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , набута [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , посвідченим державним нотаріусом Южноукраїнської державної нотаріальної контори Миколаївської області Лобовою О.М., зареєстрованим в реєстрі за №1793, зареєстрованим в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 05.09.2007 року, №54 в кн. 30 (а.с. 62-64). Відповідно до звіту ФОП [PERSON] від 23.12.2022 року про незалежну оцінку майна, власником якого є [PERSON] 1/1 частка, об`єкт оцінки двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , за висновком експерта про вартість майна визначена ринкова вартість квартири на дату оцінки становить без урахування ПДВ: 636867 гривень (а.с. 70-77). Як вбачається зі звіту ФОП [PERSON] від 23.12.2022 року про незалежну оцінку майна, власником якого є [PERSON] , об`єкт оцінки: автомобіль MERCEDES-BENZ, модель 112 CDI, 2003 року випуску, державний номерний знак: [NUMBER] , за висновком експерта про вартість майна визначена ринкова вартість автомобіля на дату оцінки без його огляду, за існуючими на ринку пропозиціями його аналогів становить: 137437 гривень (а.с. 91-96). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Частиною першою статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України). Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Судом встановлено, що спірний автомобіль був придбаний під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, також і квартира, частина якої була набута відповідачем у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , а іншу частину викупив останній у свого рідного брата [PERSON] в період шлюбу. Відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності на зазначене майно. Відтак, зазначене майно є об`єктом права спільної сумісної власності. Суд відхиляє доводи позивача про те, що вона не була обізнана про відчуження спірного автомобіля відповідачем, оскільки з пояснень у судовому засіданні свідка (покупця) [PERSON] , [PERSON] була присутня при продажі транспортного засобу. Вказані доводи не підтверджені належними доказами.\~ Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Позивачем ця презумпція не спростована доказами. Зокрема, суду не надано доказів, що позивачем вчинялися дії щодо незаконного розпорядження автомобілем на ім`я відповідача, та вимоги до теперішнього власника спірного автомобіля не заявлялися, позивач не оспорювала правочин, за яким автомобіль вибув з її власності та не вчиняла дій, які б свідчили про заінтересованість її у долі спірного майна після розірвання шлюбу з відповідачем. Суд звертає увагу, що позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження обставин\~придбання під час перебування у шлюбі, а також вартості такого майна:\~1/3 частка квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 07.12.2010 року; 22.03.2013 року автомобіль MERCEDES-BENZ, модель 112 CDI, 2003 року випуску, державний номерний знак: [NUMBER] , тому позовні вимоги в частині поділу цього майна шляхом стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації в розмірі частини майна задоволенню не підлягають. Враховуючи факт, того від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку, [PERSON] , яка відповідно до рішення Виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради Миколаївської області №302 від 15.10.2020 року «Про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] » проживає з відповідачем. Отже, неповнолітня донька сторін проживає із відповідачем в спірній квартирі. Також, згідно з судового наказу, виданого Южноукраїнським міським судом Миколаївської області від 12.05.2021 року позивач сплачує аліменти на користь відповідача, на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , з 05.05.2021 року і до повноліття дитини. За таких обставин, враховуючи ст. 71 СК України, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання спірного транспортного засобу та квартири об`єктом права спільної сумісної власності та стягнення половини компенсації його вартості на користь позивача. При цьому суд наголошує, що саме сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, зокрема подання/неподання клопотань і доказів у строк, визначений процесуальним законодавством. Відповідачем заявлено у відзиві на позовну заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено загальну позовна давність, яка встановлюється тривалістю у три роки. До вимоги про поділ майна, пред`явленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Визначаючи початок перебігу позовної давності, суд не враховує доводи позивача, що спір між сторонами стосовно статусу майна, яке було набуто у період перебування у шлюбі, виник в квітні 2021 року, коли позивачка зняла кімнату в гуртожитку і звернулася до відповідача з проханням поділити майна. Суд також враховує, що сторони шлюбні відносини припинили у 12.06.2019 року, спірне майно було вибуло з володіння позивача та було перереєстровано на [PERSON] 20.04.2019 року, але позивач спростовує даний факт, тим що вона не володіла інформацією та без її згоди відповідач продав автомобіль. Суд вважає, що строк позовної давності був пропущений, так як після розірвання шлюбу від 12.06.2019 року, позивач поза розумним сумнівом повинна була дізнатися про вибуття цього транспортного засобу із власності відповідача, а відтак і вибуття майна зі спільної сумісної власності подружжя. З моменту продажу у квітні 2019 року до моменту звернення до суду з позовом, з урахуванням положень Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, пройшло більше трьох років. Відтак, строк давності позивачем пропущений, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на те, що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували те, що вказане в позовній заяві майно придбане в період шлюбу за спільні кошти подружжя, спростовуються належними доказами, поданими відповідачем по справі, то заявлені вимоги є такими, що не підлягають задоволенню, та враховуючи, що строк давності позивачем пропущений, а тому є всі підстави для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не розподіляються.

Outcome: dismissed