Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-08 00:00:00

ТОВ «Фінансова Компанія «Профіт Капітал» звернулось до суду з вказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № Z62.206.72259 від 17.08.2016 року , за умовами якого Банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 23231,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності, а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його з процентними платежами і комісіями згідно умов Договору кредиту та Додатками до даного договору. Банк свої зобов`язання виконав, надав грошові кошти у вказаній сумі зі сплатою 15% річних від залтишкової суми кредиту строком до 17.08.2018 року. Позичальник свої зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість станом на 03.12.2020 у розмірі 41 129,93 грн., яка складається з: заборгованість за основним боргом 16 006,41 грн; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 9544,71 грн., заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями - 15578,81 грн. Також, між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № С11.206.73427 від 06.04.2017 року , про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки, згідно якого відповідачу було відкрито поточний рахунок та випущено платіжну картку терміном дії 2 роки з моменту її випуску, а також надано кредит шляхом встановлення відновлюваної кредитної лінії по поточному рахунку на наступних умовах: максимальний ліміт кредитної лінії у розмірі 200 000 грн., ліміт кредитної лінії, доступний відповідачу на момент укладення угоди у розмірі 200 000,00 грн., процентна ставка за користування коштами кредитної лінії становить 24,00 % річних, а відповідач зобов`язався своєчасно та в повному обсязі повернути кредитні кошти та сплачувати відсотки. Банк на виконання умов договру надав позичальнику грошові кошти у розмірі 15700 грн строком до 06.04.2021 року в межах кредитного ліміту визначеного в п.п. 3.1 Договору. Позичальник свої зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість станом на 03.12.2020 у розмірі 52 073,66 грн., яка складається з: заборгованість за основним боргом 15 700 грн; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 36 373,66 грн., заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями - 0,00 грн. 03.12.2020 акціонерне товариство «Ідея Банк» та товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» (далі - ТОВ «ФК «Профіт Капітал» / Фактор) укладено договір факторингу № 12/90 (далі - Договір факторингу). Відповідно до п. 2.1 Договору факторингу АТ «Ідея Банк» відступає ТОВ «ФК «Профіт Капітал», а ТОВ «ФК «Профіт Капітал» приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження АТ «Ідея Банк» за плату та на умовах визначених Договором факторингу. Права вимоги які клієнт відступає фактору за цим Договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості Боржників перед АТ «Ідея Банк», та визначені в реєстрі боржників, що підписується сторонами у паперовому вигляді в день укладення цього договору. ТОВ «ФК «Профіт Капітал» зобов`язання за Договором факторингу виконав в повному обсязі, та відповідно перерахував суму на користь АТ «Ідея Банк». За таких обставин, до ТОВ «ФК «Профіт Капітал» починаючи з 03.12.2020 року відповідно до договору факторингу №12/90 перейшло право за зазначеними договорами, що укладені між АТ «Ідея Банк» та [PERSON] . У зв`язку з цим, позивач просить стягнути заборгованість за вказаними кредитними договорамиу загальному розмірі 109 899,46 грн. а саме: - за кредитним договором № Z62.206.72259 від 17.08.2016 року заборгованість станом на 03.12.2020 яка складається з: заборгованість за основним боргом 16 006,41 грн; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 9544,71 грн., заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями - 15578,81 грн., заборгованість за 3% річних за користування кредитом 1514,22 грн, заборгованість за інфляційними втратами 5853,53 грн; - за кредитним договором № С11.206.73427 від 06.04.2017 року заборгованість станом на 03.12.2020 яка складається з: заборгованість за основним боргом 15 700 грн; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 36 373,66 грн., заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями -0,00 грн., заборгованість за 3% річних за користування кредитом 1917,11 грн, заборгованість за інфляційними втратами 7411,02 грн. Також просить стягнути з відповідача сплачену суму судового збору у розмірі 2684 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14 000 грн. Відповідач [PERSON] неодноразово просив відкласти розгляд спрваи для написання відзив на позов, проте за два місяці своїм правом на подання відзиву на позов не скорситався, надав суду заяву, що визнає суму боргу за тілом кредиту, також згоден з пропозицієї ТОВ ФК "ПрофітКапітал" на списання відсотків за обоми кредитами, які він отримав у вигляді СМС-повідомлення від позивача. Дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № С11.206.73427 від 06.04.2017 року , про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки , згідно якого відповідачу було відкрито поточний рахунок та випущено платіжну картку MasterCard World терміном дії 2 роки з моменту її випуску, а також надано кредит шляхом встановлення відновлюваної кредитної лінії по поточному рахунку на наступних умовах: максимальний ліміт кредитної лінії у розмірі 200000 грн., ліміт кредитної лінії, доступний відповідачу на момент укладення угоди у розмірі 200 000,00 грн., процентна ставка за користування коштами кредитної лінії становить 24,00% річних, а відповідач зобов`язався своєчасно та в повному обсязі повернути кредитні кошти та сплачувати відсотки. Банком було надано позичальнику кредитні кошти у сумі 15 700 грн, які відповідачем не повернуті- що не заперечується [PERSON] . Також між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № Z62.206.72259 від 17.08.2016 року , за умовами якого Банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 23231,00 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності, а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його з процентними платежами і комісіями згідно умов Договору кредиту та Додатками до даного договору, зі сплатою 15% річних від залишкової суми кредиту строком до 17.08.2018 року. Позичальник свої зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на час звернення до суду заборгованість за основним боргом 16 006,41 грн не повернута, що не заперечується і відповідачем. У відповідності зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до вимог ст.1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів. Вказане підтверджується випискою з особового рахунку відповідача за період з 01.01.2000 року по 03.12.2020 року з якої вбачається, що відповідач користувався кредитним коштами. Судом встановлено, що 03 грудня 2020 року між ПАТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Профіт Капітал» укладено договір факторингу №12/90, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Профіт Капітал» перейшло право вимоги за обома договорами від 17.08.2016 року та від С11.206.73427 від 06.04.2017 року , які укладено між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України). Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Щодо договору від 06.04.2017 року про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки. За змістом статей 626, 628ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України). Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК України). Частиною першою статті 638ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа першого цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1048ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови договору, що оприлюднені на інтернет-сторінці банку за електронною адресою ( позивачем їх навіть не надано до суду) , відсутність у вказаній угоді № С11.206.73427 домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надана банком сама угода без додаткових умов договору віддповідно до п.5.1 цієї Угоди - не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Як узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеному у вищезазначеній Постанові, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, кредитор має право вимагати виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погодилася із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів». У постанові Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі № 643/5521/19 (провадження №61-20093св19) зазначено, що: «в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Встановивши, що анкета-заява від 18 березня 2011 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, а відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту. Судова практика у цій категорії справ є незмінною, що не може свідчити про порушення прав банку (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19)». На застосуванні таких правових позицій наголошується в постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 697/302/20 за позовом АТ «Універсал Банк» до фізичної особи про стягнення заборгованості. Крім того, нормою ст.625ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За такого, з відповідача на корсить позиваач слід стягнути заборгованість за Угодою С11.206.73427 від 06.04.2017 року у розмірі заборгованості за основним боргом 15 700 грн., 578,10 грн 3% річних та 2234,11 грн інфляційних втрат ( в межах заявлених позовних вимог за 448 днів прострочення з грудня 2020 по лютий 2022 року -нарахованих на суму заборгованості 15700 грн) Що стосується заборгованості за договором №Z62.206.722259 від 17.08.2016 року. Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. В силу частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Банк у позові зазначив, що виконав передбачені Договором зобов`язання, надавши відповідачці кредит у вигляді ліміту на платіжну картку. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду з цим позовом, банк подав до суду копію кредитного договру у майже нечитаємому вигляді , ордер-розпорядження про видачу кредиту на указану суму (що відповідчаем не заперечується), заяву на приєднання до договору добровільного страхування житт від 17.08.2016 року , розрахунок заборгованості. Згідно із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 30 січня 2018 року у справі №161/16891/15-ц (провадження№ 61-517св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), доказами, які підтверджують наявність заборгованості за кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Згідно вказаної норми Закону України підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно допункту 1Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, первинним єдокумент,який міститьвідомості прооперацію.Зокрема, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Пунктом 62 цього ж Положення передбачено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, виписка з рахунка особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20, від 01 грудня 2021 року у справі № 752/14554/15-ц, від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц. Проте, наданий позивачем розрахунок заборгованості не відноситься до первинних банківських документів , не тільки не відображає операції з надходження кредитних коштів на рахунки клієнта та їх повернення, але взагалі не відображає методику нарахування позивачем заборгованості - тобто навіть не зазначено за який період нараховані відсотки та комісія, за якою відсотковою ставкою і на який розмір заборгованості. Таке взагалі унеможливлює перевірку його правильності ні судом, ні відповідачем. До основних засад цивільного судочинства віднесено диспозитивність. Так, в силу частин1-3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд вважає, що позивач на власний розсуд визначився із обсягом доказів, які він надав до позовної заяви, але які не є достатніми та належними для встановлення факту як розміру повернутих позичальником коштів, так і наявності підстав нарахування відсотків та комісій, а отже і для встановлення розміру заборгованості та періоду її нарахування. Зокрема, позивачем до позовної заяви не долучалися виписки по рахунках позивача у Банку за період нарахування заборгованості, а за наданого розрахунку вбачається, що період корситування кредитними коштами було здійснено поперацій на загальну суму 17 525,63 грн- без жодного зазначанення розміру нарахованих відсотків та комісій за вказаний період. За такого суд дійшла висновку про недоведеність позовних вимог у вказаній частині. За такого, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за Угодою №Z62.206.722259 від 17.08.2016 року у розмірі заборгованості за основним боргом 16 006, 14 грн ., 589,37 грн 3% річних та 2277,67 грн інфляційних втрат ( в межах заявлених позовних вимог за 448 днів прострочення з грудня 2020 по лютий 2022 року -нарахованих на суму заборгованості 16 006,14 грн) Враховуючи вищенаведене, суд вважає позовні вимоги частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задволених позовних вимог в розмірі 913 грн 04 коп. Відповідно до ст.137ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Представник позивача на підтвердження витрат на правову допомогу надано: копію договору про надання правової допомоги №28092021-1 від 28.09.2021 року; копію додаткової угоди №6 до Договору про надання правової допомоги № 28092021-1 від 12 червня 2023 року; копію акта №16 прийому-передачі реєстру боржників за Договором про надання правової допомоги № 28092021-1 від 12.06.2023 року; копію акта №1 прийому-передачі наданої правової допомоги від 11 вересня 2023 року, відповідно до якого визначено фіксований розмір витрат на правничу допомогу, який складає в сукупності 14 000 грн - по 7000,00 грн. за консультацію та підготовку проекту позовної заяви для направлення до суду за кожним кредитним договром з [PERSON] та копію платіжної інструкції від 14 вересня 2023 року № 265. Отже, позивач підтвердив обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, яка підлягає розподілу за результатами розгляду справи, оскільки розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, який не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, а отже є визначеним в розмірі 7000,00 грн., який підлягає розподілу за результатами розгляду справи (аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 28.12.2020 № 640/18402/19). За такого, з відповідача на користь позивача підлягають стягнення витрати на правову допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 4000 грн. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Outcome: partial