Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом у якому просила суд: - Розірвати шлюб укладений між нею, [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 09 листопада 1996 року у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім?ї, актовий запис №1552. - Визначити місце проживання неповнолітніх дітей - [PERSON] [INFO] , та [PERSON] [INFO] , залишивши їх проживати з нею, їх матір?ю - [PERSON] . Позов обгрунтований тим, що 09 листопада 1996 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім?ї, актовий запис № 1552 (Свідоцтво про одруження Серія [NUMBER] від 09 листопада 1996 року) в зв?язку з чим своє прізвище змінила на прізвище чоловіка. Від шлюбу вони мають двох дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , які на даний час проживають з нею. Спільне життя з відповідачем не склалося через те, що у них відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутні взаєморозуміння та любов. Через це в сім?ї часто відбувалися сварки, які поступово призвели до того, що вони стали зовсім чужими людьми. Також підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що протягом останніх років її чоловік, знаходячись як в тверезому, так і в нетверезому стані, систематично вчиняв по відношенню до неї домашнє насильство, а саме діяння психологічного, фізичного, економічного насильства. Через фізичне і психологічне насильство по відношенню до неї на її чоловіка 23 серпня 2023 р. було складено «Терміновий заборонний припис стосовно кривдника». Все це відбувалось в присутності їх малолітньої дочки та неповнолітнього сина. Її неодноразові прохання до відповідача не вживати алкоголь, змінити на краще поведінку та спосіб життя не дали результату. Можливості зберегти сім?ю немає. Подружні відносини між ними припинилися з 23 серпня 2023 року. З цього часу вони проживають окремо, спільне господарство не ведеться. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 жовтня 2023 року, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей - залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення позивачу копії ухвали про залишення позовної заяви без руху, і роз`яснено, що в разі невиконання вимог ухвали позовна заява буде вважатися неподаною та підлягає поверненню позивачу. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 січня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі № 369/17014/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Службу у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області (Київська область, Бучанський район, с. Крюківщина, вул. Балукова, 10, каб. 9). У судове засідання 08.04.2024 учасники справи не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивачка [PERSON] подав до суду заяву про проведення розгляду справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити. Відповідач [PERSON] направив до суду заяву про проведення розгляду справи у його відсутності, у якій позовні вимоги визнав у повному обсязі. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області у судове засідання не з`явився. Про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. До суду направили заяву у якій просили розгляд справи проводити без участі їх представника за наявними документами та доказами. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, знаходить що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 09 листопада 1996 року позивачка [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім?ї, актовий запис № 1552, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 09 листопада 1996 року. Від шлюбу вони мають двох дітей - [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 03 січня 2007 року та [PERSON] [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 01 червня 2016 року. Спільне життя з відповідачем не склалося. Подальше спільне життя та збереження шлюбу між Позивачем та Відповідачем є неможливим через різні характери, погляди на життя та інтереси, що неодноразово приводило до непорозумінь. Сім`ю зберегти неможливо. За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Крім того, ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.». Згідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. З врахуванням того, що жоден з подружжя не бажає примиритися, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, тому шлюб слід розірвати. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд вважає, що збереження їх сім`ї є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін. З приводу визначення місця проживання дітей судом встановлено наступне. Відповідно до висновку до суду про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з матір`ю від 03.04.2024 №3/02, Служба у справах дітей та сім`ї вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . У висновку про доцільність визначення місця проживання від 03.04. 2024 року за №3/02-1023 зазначено, що висновок про доцільність визначення місця проживання відносно [PERSON] , [INFO] , не може бути наданий, оскільки він є неповнолітньою дитиною і вправі визначати своє місце проживання, згідно ст. 6 Сімейного Кодексу України, у якій зазначено що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття, малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років, неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Також з висновку вбачається, що [PERSON] проживає з повнолітнім сином [PERSON] , [INFO] , з непровнолітнім [PERSON] , [INFO] , та малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , в двокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Умови проживання в квартирі хороші, чисто, охайно, зроблений ремонт, є всі необхідні меблі та побутова техніка. Сини проживають в окремій кімнаті облаштованій меблями та технікою для навчання. Малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю в одній кімнаті, має окреме місце для сну, стіл для навчання, особисті речі, іграшки, книги, одяг в достатній кількості. Мати - гр. [PERSON] створила належні умови для проживання, виховання та повноцінного розвитку дітей. Мати належним чином виконує обов`язки відносно своїх дітей. Фахівцем Центру надання соціальних послуг Вишневої міської ради Бучанського району Київської області 15 березня 2024 року було складено висновок оцінки потреб сім`ї гр. [PERSON] наявні ознаки складних життєвих обставин в зв`язку із стосунками з чоловіком. Батько дітей [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , зараз проживає у с. Крюківщина, в будинку свого приятеля. Згідно виробничої характеристики ТОВ «Київтранс-2005», виданої 20 березня 2024 року за №20, [PERSON] є службовцем з 13 вересня 2022 року, веде облік матеріально-товарних цінностей підприємства та веде звітну документацію. За час роботи зарекомендував себе як професійний службовець на складі, добре знає правила ведення складського господарства, правила обліку, зберігання, руху матеріальних цінностей на складі, правила оформлення супровідних документів на них та правила проведення інвентаризації. До дисциплінарної відповідальності за час роботи не притягувався. Відповідно до довідки про доходи від 20 березня 2024 року за №19 [PERSON] за період з 01 вересня 2023 року по 29 лютого 2024 року отримав дохід в розмірі 40 966, 28 грн. Комісія з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітеті Вишневої міської ради, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , [INFO] . Так, відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Статтями 141, 150, 153, 155 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Частиною 1 ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом. Суд виходить з того, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дітей для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дітей. Діти, які не досягли 14 років, повинні проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з батьків. Питання про визначення місця проживання дітей має вирішуватись, насамперед, з урахуванням прав та законних інтересів дітей. Відповідно до п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення п. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції, ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Отже, при вирішенні питань про місце проживання дітей у випадку, коли їх батьки проживають окремо, необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дітям повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до положень ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Враховуючи те, що умови проживання позивачки є належними для проживання дитини, та те, що судом не встановлено, що позивач зловживає спиртними напоями чи наркотичними засобами, чи веде аморальний спосіб життя, суд, вважає, що відсутні виняткові обставини, коли малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю. Вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити частково та визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Крім того, суд зауважує, що батько дитини, у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботі відносно дитини та участі у вихованні дитини. У силу вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 2147, 20 грн.

Outcome: partial