Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-04 00:00:00

06 листопада 2023 року до Кобеляцького районного суду Полтавської області звернувся перший заступник керівника Решетилівської окружної прокуратури з позовом в інтересах держави\~ про визнання незаконним та скасування рішення Кобеляцької міської ради одинадцятої позачергової сесії восьмого скликання\~ № 28 від 14 липня 2021 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу земельної ділянки у власність гр. [PERSON] », яким затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано безоплатно у власність [PERSON] земельну ділянку кадастровий номер 5321882600:00:001:1175 загальною площею 2 га, розміщену на території Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області для ведення особистого селянського господарства, скасування державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 2 га з кадастровим номером 5321882600:00:001:1175, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Пришибської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 30.08.2022 індексний номер рішення: 60067707, з одночасним припиненням речових прав [PERSON] на вказану земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2443293853218), скасування\~ у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки загальною площею 2 га з кадастровим номером 5321882600:00:001:1175, яка знаходиться на території Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області,\~ та зобов`язати\~ [PERSON] (ІПН [NUMBER] ,\~ [ADDRESS] ) повернути, а Кобеляцьку міську раду Полтавського району Полтавської області (ЄДРПОУ вул. Касьяна, 29, м. Кобеляки Полтавський район Полтавська область, 39200) прийняти земельну ділянку площею 1,0978 га з кадастровим номером 5321882600:00:001:1175, яка розташована на території Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області. 07 листопада 2023 року відкрито провадження в справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження в підготовче засідання на 30.11.2023, яке в подальшому\~ відклалося на 22.01.2024. 22.11.2023 надійшов відзив на позовну заяву від відповідача Кобеляцької міської ради, де зазначено, що міська рада позов не визнає та вважає його не обґрунтованим. 12.12.2023 до Кобеляцького районного суду надійшла відповідь на відзив в порядку ст. 179 ЦПК України, в якій позивач прохає суд її врахувати та позов Решетилівської окружної прокуратури задовольнити. Відповідач [PERSON] надала суду телефонограму, в якій вказала, що захворіла та не може брати участь в судовому засіданні. 22 січня 2024 року в підготовчому засіданні прокурор Фесенко Д. О. та представник відповідача Кобеляцької міської ради Мирошнеченко В. І. не заперечували проти закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті, оскільки всі підготовчі дії у справі виконано. Жодних клопотань від сторін до суду не надходило. В подальшому, ухвалою суду від 22.01.2024\~ закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Прокурор Полонська С. О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Представник відповідача Кобеляцької міської ради Мирошнеченко В. І.\~ в судовому засіданні в задоволенні позову просив відмовити з підстав зазначених у відзиві. З`ясувавши позицію учасників справи, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що цивільний позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Суд встановив, що на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 31.01.2018 № 60 «Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад», Указу Президента України № 449/2020 від 15.10.2020 «Про деякі заходи щодо прискорення реформи у сфері земельних відносин», Постанови Кабінету Міністрів України від 16.11.2020\~ № 1113 «Деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин», наказом Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області № 44-отг від 14.12.2020 передано Кобеляцькій міській раді Полтавського району (Кобеляцького району) Полтавської області у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 8364,2837 га, які розташовані за межами населених пунктів згідно з актом приймання-передачі, у тому числі земельна ділянка з\~\~\~\~ кадастровим\~\~ номером 5321882600:00:001:1086 площею 58,8874 га, на якій частково розташований гідрологічний заказник місцевого значення «Ситникове». Після отримання у комунальну власність вищевказаної земельної ділянки, на якій частково розташований гідрологічний заказник місцевого значення «Ситникове», рішенням\~ Кобеляцької міської ради восьмої сесії восьмого скликання\~ № 27 від 14 травня 2021 року надано дозвіл [PERSON] на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 2 га із земель запасу, шляхом поділу земельної ділянки комунальної власності кадастровий номер 5321882600:00:001:1086 з подальшою передачею у власність для ведення особистого селянського господарства на території Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області. Рішенням Кобеляцької міської ради 11 позачергової сесії 8 скликання\~\~ № 28 від 14 липня 2021 року затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га на території Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області для ведення особистого селянського господарства та передано безоплатно у власність [PERSON] земельну ділянку кадастровий номер 5321882600:00:001:1175 загальною площею 2 га розміщену на території Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області для ведення особистого селянського господарства. На підставі зазначеного рішення Державним реєстратором виконавчого комітету Пришибської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області Зеленцовою О. О. 25.08.2021 зареєстровано право власності\~ [PERSON] на земельну ділянку площею 2 га\~ кадастровий номер 5321882600:00:001:1175 (індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: 43699071, дата державної реєстрації: 25.08.2021). Разом з тим, набуття права приватної власності на земельну ділянку з кадастровим\~\~ номером 5321882600:00:001:1175 відбулося\~\~ з порушеннями\~\~\~ норм ст. ст. 20, 83, 116, 122, 150 Земельного кодексу України, ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» ст. ст. 7, 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» (в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин). Зазначена вище земельна ділянка має особливий статус цільового призначення (особливо цінних земель природно-заповідного фонду), а також згідно положень цивільного законодавства відноситься до земель обмеженої оборотоздатності. Так, рішенням Виконавчого комітету Полтавської обласної Ради народних депутатів № 671 від 28.12.1982 «Про затвердження додаткового переліку заповідних об`єктів області», затверджено додатковий перелік заповідних об`єктів області згідно із додатками 2,3,4,5. Згідно з\~ додатком № 2 до рішення виконавчого комітету Полтавської обласної Ради народних депутатів № 671 від 28.12.1982 під №3 визначено гідрологічний заказник місцевого значення «Ситникове» площею 30 га, біля с. Грицаївка Кобеляцького району Полтавської області. В подальшому рішенням виконавчого комітету Полтавської обласної Ради народних депутатів № 453 від 22.11.1984 «Про мережі територій і об`єктів природно-заповідного фонду області згідно нової класифікації», затверджено мережі територій і об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення згідно діючої класифікації, додаток 1-4. Відповідно до додатку №1 переліку державних заказників\~\~\~\~\~\~ місцевого значення під п.15\~\~ значиться «Ситникове», площею 300 га с. Зеленівка Кобеляцького району, закріплений за колгоспом «ім. Леніна», затверджений рішенням облвиконкому\~ № 671 від 28.12.1982. Відповідно до Паспорту №113 заповідного об`єкту місцевого значення «Ситникове», виданого Державним комітетом Ради міністрів Української РСР по охороні природи, площа об`єкта складає 300 га, місце знаходження\~\~ с. Іванівка Кобеляцького району Полтавської області, передано під охоронне зобов`язання колгоспу «ім. Леніна» Кобеляцького району. Характеристика заповідного об`єкту: водоболотні угіддя в заплаві р. Ворскла. Стабілізатор клімату, регулятор ґрунтових вод і водного режиму річки. Місце гніздування білих лебедів та іншої водоплавної птиці. Природно-історична цінність об`єкту: як стабілізатор клімату, регулятор ґрунтових вод і водного режиму річки, джерело відновлення і розміщення флори і фауни.\~ Місце гніздування білих лебедів. В подальшому Держуправлінням екоресурсів в Полтавській області\~ 19.10.2002 гідрологічний заказник місцевого значення «Ситникове» переданий під охоронне зобов`язання голові Іванівської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області, яке зареєстроване в Держуправлінні екоресурсів в Полтавській області, охоронне зобов`язання зареєстроване Держуправлінням екоресурсів в Полтавській області\~ за № 13 від 02.04.2002. Положення про гідрологічний заказник місцевого значення «Ситникове» затверджено заступником начальника державного управління екології та природних ресурсів в Полтавській області 25.12.2003. Межі\~ заказника нанесені на википіровку з частини плану землекористування колгоспу «ім. Леніна». Згідно з п. 1.6. Положення, Заказник входить до складу природно-заповідного фонду України. Територія Заказника не вилучається у її землевласника, на землях якого він розташований, а саме Іванівська сільська рада. Пунктом 1.7. Положення передбачено, що межі Заказника виносяться в натуру з встановленням необхідних державних інформаційно охоронних знаків та інших знаків затвердженого зразка. Межі заказника наносяться на планово картографічні матеріали органів Державного комітету земельних ресурсів на місцях та землевласника (пункт 1.9 Положення). Відповідно до пункту 2 Положення метою створення заказника є збереження у природному стані водно болотних угідь у басейні р. Ворскла, які мають важливе водоохоронне, водорегулююче, естетичне значення, що є місцем гніздування водоплавних і болотних птахів. Основним завданням Заказника є: збереження у природному стані водно болотного комплексу,\~ який має важливе водоохоронне та водорегулююче значення, відзначається естетичною цінністю; збереження та охорона місць гніздування та проживання багатьох видів водоплавних та болотних птахів; проведення наукових досліджень та спостережень на території Заказника; підтримання загального екологічного балансу в регіоні; поширення екологічних знань тощо. Згідно з рішенням Виконавчого комітету Полтавської обласної Ради народних депутатів № 671 від 28.12.1982 «Про затвердження додаткового переліку заповідних об`єктів області», положення про гідрологічний заказник та викопіровки до нього, інформації Державної екологічної інспекції Центрального округу та кадастрової зйомки території, спірна земельна ділянка з кадастровим номером 5321882600:00:001:1175 частково площею 1,0978 га входить в межі об`єкту природно-заповідного фонду гідрологічний заказник місцевого значення «Ситникове». Крім того, на офіційному вебпорталі Держгеокадастру України розміщена Публічна кадастрова карта, яка відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 «Про затвердження порядку ведення Державного земельного кадастру», є частиною програмного забезпечення Державного земельного кадастру, за допомогою якої здійснюється надання доступу до відомостей Державного земельного кадастру та оприлюднення відомостей у вигляді відкритих даних, визначених Законом України «Про Державний земельний кадастр». Згідно з графічними даними Публічної кадастрової карти (вкладення «Природно-заповідний фонд»), спірна земельна ділянка з кадастровим номером 5321882600:00:001:1175 частково входить в межі території об`єкту природно-заповідного фонду гідрологічний заказник місцевого значення «Ситникове». Наведені докази, у тому числі кадастрова зйомка території в адміністративних межах Іванівської сільської ради, проведена інженером землевпорядником, на якій доступно для візуального сприйняття зображено накладення площі земельної ділянки та межі території гідрологічного заказника місцевого значення «Ситникове», у сукупності та взаємному зв`язку підтверджують, що спірна ділянка площею 1,0978 га з кадастровим номером 5321882600:00:001:1175, яка набута у приватну власність, входить у межі цього об`єкта і за своїми характеристиками належить до земель природно-заповідного фонду. Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Преамбулою до Закону України «Про природно-заповідний фонд України» визначено, що природно-заповідний фонд становлять ділянки суші і водного простору, природні комплекси та об`єкти яких мають особливу природоохоронну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність і виділені з метою збереження природної різноманітності ландшафтів, генофонду тваринного і рослинного світу, підтримання загального екологічного балансу та забезпечення фонового моніторингу навколишнього природного середовища. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» до природно-заповідного фонду України належать природні території та об`єкти природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища; штучно створені об`єкти - ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, пам`ятки природи, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва. Згідно зі ст. 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» заказниками оголошуються природні території (акваторії) з метою збереження і відтворення природних комплексів чи їх окремих компонентів. Оголошення заказників провадиться без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів. Власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених заказником, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження (стаття 26 Закону). В той же час, ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд» прямо передбачено, що на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням. Межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проєктів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Проєкти створення/оголошення територій та об`єктів природно-заповідного фонду не відносяться до документації суворої звітності, не підлягають прошиванню та нумерації аркушів і в процесі розгляду (погодження) можуть доопрацьовуватися та доповнюватися. Враховуючи положення ч. 4 ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», для визначення меж\~ вказаного об`єкта природно-заповідного фонду потрібно керуватися проєктом створення гідрологічного заказника «Ситникове», зокрема первинними документами, які стали підставою для його створення, а саме рішенням виконавчого комітету Полтавської обласної ради народних депутатів № 671 від 28.12.1982, рішенням виконавчого комітету Полтавської обласної ради народних депутатів № 453 від 22.11.1984, паспортом, Положенням про гідрологічний Заказник «Ситникове» з картографічними матеріалами, та охоронним зобов`язанням. Аналогічний висновок щодо застосування ч. 4 ст. 7 Закону України\~ «Про природно-заповідний фонд України» міститься у постанові Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 820/5402/16 (пункт 23). Частиною першою ст. 178 ЦК України передбачено, що об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті. Відповідно до частини другої цієї ж статті види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі. Види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюються законом. Визнання об`єктів, що не можуть перебувати у приватній власності, вилучені з цивільного обороту, обмежені в обороті, є умовою дотримання конституційного режиму права власності на зазначені об`єкти. Правовий титул (правова підстава) виникнення речових прав володіння, користування, розпорядження такими об`єктами визначається законодавчими актами, зокрема Конституцією України, ЗК України, іншими законами. Саме законодавчими актами забороняється перебування певних об`єктів власності Українського народу, державної та комунальної власності у приватній власності. У свою чергу неможливість існування у таких об`єктів приватного власника унеможливлює виникнення у них нового володільця. Відповідно до п. «в» ч. 4 ст. 83 ЗК України землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, належать до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, якщо інше не передбачено законом. Статтею 43 ЗК України визначено, що землі природно-заповідного фонду це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. За ст. 44 ЗК України, до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва). Згідно з наведеними положеннями ЗК України, а також ст. 61 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» заказники належать до природно-заповідного фонду України. Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що території та об`єкти природно-заповідного фонду, землі водного фонду наділені надважливими функціями і завданнями, мають особливий статус та перебувають під особливою державною охороною, тобто згідно зі статтею 178 ЦК України належать до обмежено оборотоздатних об`єктів. Суд погоджується, що розташування земельної ділянки, яку набула у власність [PERSON] , у межах гідрологічного заказника місцевого значення «Ситникове», за чинним законодавством, свідчить про її віднесення до земель природно-заповідного фонду, що унеможливлює перебування цієї ділянки у приватній власності з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Земельна ділянка, що перебуває в обмеженому обороті, не може передаватись у приватну власність і підлягає захисту шляхом пред`явлення негаторного позову про її повернення. Велика Палата Верховного Суду у справі №\~ 554/10517/16-ц від 20.06.2023 дійшла висновку, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону України «Про природно-заповідний фонд України» потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку (такий підхід не суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому щодо земельних ділянок водного фонду у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц; від 28 листопада 2018 року\~\~\~\~\~\~ у\~\~\~ справі № 504/2864/13-ц;\~\~\~\~\~\~\~ від\~\~\~\~ 12 червня\~\~\~\~ 2019 року у справі № 487/10128/14-ц; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц; від 7 квітня 2020 року\~\~\~\~ у справі\~\~\~\~\~\~\~ № 372/1684/14-ц,\~\~\~\~\~\~\~ від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц). Судом встановлено, що відповідно до інформаці, наданої Міністерством захисту довкілля та природних ресурсів України (Міндовкілля) листом від 06.05.2022 № 25/7-11/5686-22, з метою виконання протокольних рішень наради від 26.09.2019 під головуванням Прем`єр-міністра України «Питання функціонування державних кадастрів» та пункту 5 селекторної наради від 08.11.2019 під головуванням Прем`єр-міністра України з питань реалізації програм і проєктів регіонального розвитку, Міністерство енергетики та захисту довкілля передало до Держгеокадастру надіслані обласними державними адміністраціями в сканованому вигляді матеріали, які містили проєкти створення об`єктів природно-заповідного фонду, охоронні зобов`язання, положення та картографічні матеріали територій та об`єктів природно-заповідного фонду, а також наявні в міністерстві картографічні матеріали щодо біосферних заповідників, природних заповідників, національних природних парків. Крім того, Міндовкілля відповідно до Порядку інформаційної взаємодії між Державним земельним кадастром, іншими кадастрами та інформаційними системами, затвердженого постановою Кабінету\~ Міністрів України від 03.06.2013 № 483, з метою інтеграції державних кадастрів та реєстрів природних ресурсів надало межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду та їхню атрибутивну таблицю для відображення даних у інформаційному шарі публічної кадастрової карти України «Природно-заповідний фонд» листом від 25/7-11/11576-21 від 04.06.2021. Опрацюванням інформації, наданої Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) листом від 21.02.2022 №10-28-0.212-1917/2-22, встановлено, що на виконання протоколу наради під головуванням Прем`єр-міністра України від 26 вересня 2019 року «Питання функціонування державних кадастрів» та відповідно до Меморандуму про взаємодію, укладеного між Міністерством енергетики та захисту довкілля України, Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру і державним підприємством «Центр державного земельного кадастру» від 07 жовтня 2019 року, на офіційному вебсайті Держгеокадастру у розділі «Публічна кадастрова карта» адміністратором Державного земельного кадастру - державним підприємством «Центр державного земельного кадастру» розміщено інформаційний шар «Природно-заповідний фонд», який відображає межі об`єктів природно-заповідного фонду України. Інформація, що відображається в інформаційному шарі «Природно-заповідний фонд», розміщена на офіційному вебсайті Держгеокадастру у розділі «Публічна кадастрова карта» державним підприємством «Центр державного земельного кадастру» (лист від 08.07.2021 № 3/2258) згідно з даними, наданими Міністерством захисту довкілля та природних ресурсів України листом від 04.06.2021 № 25/7-11/11576-21 та відповідно до листа Держгеокадастру від 16.06.2021 № 24-28-0.211-7240/2-21. Під час огляду 07.11.2022 території гідрологічного заказника місцевого значення «Ситникове» створеного рішенням виконавчого комітету Полтавської обласної Ради народних депутатів № 671 від 28.12.1982,\~ який проведено за участі інженера-землевпорядника [PERSON] з використанням картографічних матеріалів щодо меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду, наданих Міндовкілля листом від 06.05.2022 № 25/7-11/5686-22 встановлено, що відповідно до кадастрової зйомки території в адміністративних межах Іванівської сільської ради (Кобеляцька міська рада) Полтавського району Полтавської області визначені межі гідрологічного заказника місцевого значення «Ситникове» та межі земельних ділянок, які перебувають у приватній та комунальній власності згідно даних державного земельного кадастру. Земельна ділянка з кадастровим номером 5321882600:00:001:1175 загальною площею 2 га накладається на площу заказника частково площею 1,0978 га. Відповідно до листа\~\~ Державної екологічної інспекції Центрального округу за № 02.3-11/4796 від 01.12.2022 земельна ділянка з кадастровим номером 5321882600:00:001:1175 надана із земель природно заповідного фонду з порушенням п. «г» ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України. Зазначене вище свідчить про те, що спірна ділянка віднесена до земель природно-заповідного фонду, яка за імперативною вказівкою законодавця не може передаватися із комунальної у приватну власність із виникненням у неї приватного володільця. Законно набути право власності на таку земельну ділянку, щодо якої встановлений пріоритет державної та комунальної власності над приватною, не могла жодна фізична чи юридична особа. Наведеними доказами підтверджується розташування земельної ділянки з кадастровим номером 5321882600:00:001:1175 у межах гідрологічного заказника місцевого значення «Ситникове», що з урахуванням ст. 3, 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», ст. 3, 5 Закону України «Про екологічну мережу України» є територією та об`єктом природно-заповідного фонду України та екологічною мережею України, що відповідно до приписів п. «в» ч. 4 ст. 83 ЗК України унеможливлює набуття на неї права приватної власності. Окрім цього, поняття цільового призначення наводиться у ст. 1 Закону України «Про землеустрій», згідно з якою під ним розуміється використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Рішення про встановлення такого призначення, за ст. 20 Земельного кодексу України (далі ЗК України), приймається компетентним органом відповідно до визначених ЗК України повноважень. Фактично ж під цільовим призначенням земельної ділянки варто розуміти установлені законодавством порядок, умови та правовий режим її експлуатації (використання), тобто допустимі з урахуванням особливостей та характеристик кожної окремої ділянки види діяльності на ній. Для встановлення цільового призначення земель визначальне значення має те, які саме угіддя за якісними характеристиками складають земельну ділянку, а не дані земельного кадастру чи землевпорядна та містобудівна документація. Якщо землевпорядна, містобудівна або кадастрова документація не відповідають фактичному стану земельних ділянок, вони мають бути виправлені, оскільки за своєю правовою природою така документація фіксує існуюче цільове призначення земельної ділянки, а не є підставою для його встановлення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі №916/2791/13 зробила висновок про те, що положення розділу II «Землі України» ЗК України свідчать, що саме цільове призначення ділянки покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель, при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності відносно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки. Незважаючи на те, що згідно з даними Публічної кадастрової карти України цільовим призначенням спірної земельної ділянки вказано «для ведення особистого селянського господарства», ця обставина не має правового значення, оскільки статус згаданої ділянки першочергово визначається тим, що вона розташовується в межах об`єкта природно-заповідного фонду і спеціальним режимом такої території. У постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 813/4701/16 викладені висновки про те, що правовий режим відповідної земельної ділянки пов`язаний із фактом знаходження на ній об`єкта, який охороняється законом та має особливий статус, а не з рішенням органу місцевого самоврядування. Неприйняття місцевою радою рішення про приведення цільового призначення земельної ділянки у відповідність до її дійсного призначення, встановленого в силу вимоги законодавства, не впливає на її правовий режим. Спірна земельна ділянка в силу імперативної вказівки законодавця належить до земель природно-заповідного призначення за фактом розташування на ній об`єкта природно-заповідного фонду, що узгоджується із зазначеними вище висновками Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 813/4701/16. Незалежно від завершення процедури встановлення меж об`єкта природно-заповідного фонду в натурі цільове призначення відповідних територій, як земель природно-заповідного фонду, є незмінним. При оголошенні заказника його межі в натурі (на місцевості) не встановлювалися, оскільки обов`язкового попереднього розроблення технічної документації із землеустрою щодо об`єктів природно-заповідного фонду законодавство не вимагає. У такому випадку межі визначаються за матеріалами проєктів створення, що прямо передбачено ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України». Отже, передана відповідачу земельна ділянка відноситься до земель природно-заповідного фонду, а тому її правовий режим врегульовується, окрім земельного, також природоохоронним законодавством. Стаття 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» встановлює обмеження щодо видів використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Використання таких територій можливе лише у спосіб, який не суперечить їх цільовому призначенню, а також встановленим вимогам щодо їх охорони і відтворення. Окрім цього, відповідно до п.п. а) п. 1-2 Прикінцевих Положень Закону України «Про землеустрій» (в редакції, що діяла на момент прийняття спірного рішення)\~ передбачено, зокрема, що до 1 січня 2024 року до складу проєктів землеустрою щодо відведення земельної ділянки природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, земельних ділянок, розташованих на території чи в межах об`єкта природно-заповідного фонду, включається інформація про обмеження у використанні земель, додержання режиму охорони та використання відповідної території та вимоги природоохоронного законодавства, надана органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері охорони навколишнього природного середовища, структурним підрозділом обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища, з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, а також проєкти створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду, проєкти організації територій та об`єктів природно-заповідного фонду, положення про них та/або схеми формування екологічної мережі, програми у сфері формування, збереження та використання екологічної мережі. В свою чергу, як вбачається з пояснювальної записки до Проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області за межами населених пунктів за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що перебувають в комунальній власності (запасі), на земельну ділянку обмеження щодо використання земельної ділянки відповідно до додатку №6 постанови КМУ від 17 жовтня 2012 року №1051 не встановлювались. Земельна ділянка не відноситься до об`єктів природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, до земель, зарезервованих для заповідання, до водних об`єктів, їх водоохоронних зон та прибережних захисних смуг, заплав малих річок. Обмеження на земельну ділянку відсутні. Висновок про розгляд проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відсутній. Згідно із законодавством України природно-заповідний фонд охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. Україна розглядає цей фонд як складову частину світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною. Враховуючи, що земля належить до числа обмежених і невідновних ресурсів, вимагається чітка диференціація антропогенного навантаження на земельні ресурси, що досягається встановленням дозволених та недозволених способів її експлуатації, мінімізації негативного впливу на довкілля. Таким чином, незаконна зміна цільового призначення земельної ділянки природно-заповідного фонду\~\~\~\~ кадастровий номер 5321882600:00:001:1175 площею 2 га\~ порушує встановлений режим земель, території та об`єктів гідрологічного заказника місцевого значення «Ситникове», оскільки може призвести до пошкодження та знищення дерев, чагарників, трав`янистої рослинності, рідкісних, декоративних і лікарських рослин, задля збереження яких зазначений заказник створено. За таких обставин, суд погоджується, що встановлене спірній земельній ділянці цільове призначення для ведення особистого селянського господарства жодним чином не впливає на її обмежену оборотоздатність і не передбачає можливості її дійсного використання за таким призначенням, оскільки з моменту створення в 1982 році гідрологічного заказника місцевого значення «Ситникове» ця територія має статус природно-заповідного фонду і її правовий режим та цільове призначення визначаються фактом розташування на ній вказаного об`єкта. Право [PERSON] на спірну земельну ділянку виникло на підставі рішення одинадцятої позачергової сесії восьмого скликання № 28 від 14 липня 2021 року, яким затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га на території Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер 5321882600:00:001:1175), що вказує на те, що до [PERSON] перейшло право власності на спірну земельну ділянку, від держави протиправно, з порушенням встановленої законом процедури та вказане право у останньої, на законних підставах не виникло. Оскільки, відповідно до вимог ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав, усунення порушень закону у даному випадку можливе шляхом скасування державної реєстрації права приватної власності на земельну ділянку. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про: скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 19.10.2022 у справі № 354/397/17. Крім того, потрібно зазначити, що навіть у випадку якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права (зокрема, для державної реєстрації подані всі необхідні документи, які вимагаються відповідно до закону, та відсутні встановлені законом підстави для відмови в державній реєстрації права), то це не є перешкодою для задоволення позову. Вказана позиція також викладена в постановах Великої Палати Верховного суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 22.08.2018\~\~\~ № 925/1265/16, від 04.08.2018 у справі № 915/127/18. Зважаючи на те, що право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку зареєстровано у встановленому законом порядку, відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише відповідно до ст. 16 ЦК України, в тому числі шляхом скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку з одночасним припиненням речових прав на неї. Отже, ефективним способом захисту порушених прав у такому випадку є також скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права приватної власності за\~\~\~\~ номером 43699071 від 25.08.2021 за [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 2 га з кадастровим номером 5321882600:00:001:1175, яка знаходиться в адміністративних межах Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Пришибської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 30.08.2021 індексний номер рішення: 60067707 та припинення права власності [PERSON] на вказану земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2443293853218). Відповідно до ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. До Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельну ділянку, зокрема, як цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель) ст. 15 Закону України «Про державний земельний кадастр». Зазначені відомості вносяться до земельного кадастру на підставі, у тому числі, технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель - за результатами інвентаризації земель. У разі якщо законом встановлена обов`язковість погодження зміни цільового призначення земельної ділянки з органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування, фізичною, юридичною особою та/або відшкодування втрат сільськогосподарського, лісогосподарського виробництва, до заяви про внесення до Державного земельного кадастру відомостей про зміну цільового призначення (категорії земель та/або виду її цільового призначення) земельної ділянки додаються документи, що підтверджують таке погодження та/або забезпечення виконання зобов`язання з відшкодування втрат сільськогосподарського, лісогосподарського виробництва, у вигляді гарантії (ст. 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Відповідно до ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності). Положення ст. 21 ЗК України передбачено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель, зокрема, є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; відмова в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною. Спірна земельна ділянка з кадастровим номером 5321882600:00:001:1175 сформована на підставі проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства на території Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області за межами населених пунктів, який затверджено рішенням Кобеляцької міської ради № 28 від 14 липня 2021 року. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звертається особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідками (п.57 постанови Великої палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17). Способами захисту суб`єктивних земельних прав слід розуміти закріплені законом матеріально - правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (п.5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16). У постанові Верховного Суду від 20.10.2020 у справі №910/13356/17 викладено висновок про те, що способом захисту у негаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватись і розпоряджатися майном тим чи іншим способом. З огляду на особливу цінність земель природно-заповідного фонду, з урахуванням вимог наведеного вище законодавства, ефективне поновлення порушеного права можливе при усуненні перешкод у користуванні спірною ділянкою шляхом скасування судом державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі із цільовим призначенням, яке не відповідає цільовому призначенню територій та об`єктів природно-заповідного фонду. У випадку скасування судом державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі відповідно до ч.10 ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», ч.13 ст.79-1 ЗК України вона припиняє своє існування як об`єкт цивільних прав, що у свою чергу дасть змогу запобігти можливим повторним порушенням природоохоронного і земельного законодавства. Ураховуючи, що земельна ділянка з кадастровим номером 5321882600:00:001:1175 відносилася до земель природно-заповідного фонду, зміна цільового призначення із земель природоохоронного на сільськогосподарське призначення у визначений законодавством спосіб не відбулася,\~ є підстави для скасування державної реєстрації земельної ділянки як земель сільськогосподарського призначення. Встановлено, що спірна земельна ділянка, яка відведена у власність [PERSON] , розміщена у межах гідрологічного заказника місцевого значення «Ситникове» та з урахуванням ст. 3, 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», ст. 3, 5 Закону України «Про екологічну мережу України» є територією та об`єктом природно-заповідного фонду України та екологічною мережею України, що відповідно до приписів п. «в» ч. 4 ст. 83 ЗК України унеможливлює набуття на неї права приватної власності. Судовий захист цивільного права та інтересу є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 5 частини першої статті 3 ЦК України). Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частина друга статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Таке відновлення може відбутися і у цій справі за заявленою вимогою про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання земельною ділянкою шляхом її повернення територіальній громаді. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. До\~ цього, розглядаючи відповідний спір, суд має установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси осіб, які звертаються з позовом, та чи є обраний позивачем спосіб захисту ефективним, тобто таким, що забезпечить поновлення порушеного права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричинених цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Повернення територіальній громаді спірної земельної ділянки переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірної земельної ділянки. Велика Палата Верховного Суду раніше вже звертала увагу на те, що у спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави (зокрема земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення), остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршення екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункти «а» і «б» частини першої статті 91, пункти «а» і «б» частини першої статті 96 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (постанови від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 127), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (пункт 90), від 14 листопада 2018 року № 183/1617/16 (пункт 148), від 29 травня 2019 року у\~\~\~\~\~\~ справі № 367/2022/15-ц (пункт 53), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 117)). Право власності держави, зокрема, на гідрологічний заказник місцевого значення «Ситникове» установлене законом, а тому не потребує доказування правового титулу, що вказує на відсутність підстав використання правових механізмів захисту, передбачених ст.ст. 387, 388 ЦК країни. Так, зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду усупереч вимогам ЦК України, ЗК України, Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», Закону України «Про природно-заповідний фонд України» треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави, оскільки відповідні землі в силу прямої заборони законодавця не могли перейти у приватну власність. У цьому випадку земельна ділянка фактично не вибувала із володіння законного власника, тому вчинені щодо неї правочини, реєстраційні та інші дії є не пов`язаними із позбавленням права володіння порушеннями прав власника щодо користування та розпорядження майном. Такі порушення підлягають захисту шляхом пред`явлення негаторного позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, під якими розуміються скасування рішення щодо передачі земельної ділянки, проведена державна реєстрація прав, та зобов`язання її повернути. Заволодіння громадянами та юридичними особами землями, стосовно яких діє чітка заборона на передачу їх у приватну власність для сільськогосподарських потреб всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями), є неможливим (подібні висновки Великої Палати Верховного Суду викладено у постановах від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц). Отже, практика Верховного Суду свідчить про запровадження юридичної конструкції, за якою землі, перехід права володіння якими до фізичних та юридичних осіб неможливий, зважаючи на пряму вказівку законодавця, вважаються такими, що залишилися у володінні законного власника (держави або територіальної громади), і в такому разі їх державна реєстрація, використання і розпорядження іншою особою розцінюються як триваюче порушення прав власника, не пов`язане із позбавленням права володіння. Аналогічного висновку дійшла Велика палата Верховного Суду у постанові від 28.09.2022\~ у справі №\~ 483/448/20, у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.06.2022 у справі № 752/3093/19, де вказано, що повернення державі земельної ділянки природо-заповідного фонду необхідно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця цієї ділянки і залишається незмінною та в останнє відображена в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 20.06.2023 у справі №554/10517/16-ц. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку потрібно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, а також пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суд від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц). Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. При задоволені негаторного позову вимога про скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень на спірну земельну ділянку відповідає\~\~\~ ефективному способу захисту порушених прав держави. Про що в черговий раз наголошено у постанові Верховного суду від 11.10.2023 у справі № 734/1560/20. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК\~ України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. За змістом статей 80, 83 Земельного кодексу України, суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Враховуючи, що\~ гідрологічний заказник місцевого значення «Ситникове» розташований біля с. Іванівка в адміністративних межах Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області фактичним власником спірної земельної ділянки природно-заповідного призначення є Кобеляцька міська рада, тому ефективним способом захисту права власності на спірну земельну ділянку, у тому числі, є її повернення державі в особі Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області. Діючи від імені територіальної громади Кобеляцька міська рада, приймаючи рішення щодо передачі у власність спірної земельної ділянки, в порушення вимог законодавства діяла не в інтересах держави, внаслідок чого право власності на спірну земельну ділянку [PERSON] набуто безпідставно. За таких обставин суд погоджується, що належним та ефективним способом захисту порушених інтересів територіальної громади є визнання незаконним та скасування рішення, скасування державної реєстрації права власності, скасування реєстрації земельної ділянки в ДЗК та повернення земельної ділянки територіальній громаді Кобеляцької міської ради. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право мирного володіння майном. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.\~ Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном. Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або для контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправданим за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. У такому випадку оспорюване рішення прийняте Кобеляцькою міською радою, як органом місцевого самоврядування, який від імені територіальної громади здійснює права розпорядника землями комунальної власності та враховуючи, що відсутній орган, уповноважений на перегляд чи скасування рішення Кобеляцької міської ради, у Решетилівської окружної прокуратури наявні підстави для здійснення представництва інтересів держави в суді, що полягають в необхідності забезпечення належного правового регулювання питань надання у власність спірної земельної ділянки, тому в порядку ч. 5\~ ст. 56 ЦПК України прокурор у цій справі виступає як позивач, у зв`язку з відсутністю органу, уповноваженого державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах. Суд встановив, що відповідно до ч.5 ст.56 ЦПК України, у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ\~ висловив позицію, що «сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави». ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 №1604 02003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи. Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст ч. 3\~ ст. 131-1 Конституції України, щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитись розширено. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи\~ № 806/1000/17). У контексті правовідносин у даній справі, інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи. Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду\~ від 12.03.2019 у справі № 911/225/18, що саме власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України), які він може реалізовувати на власний розсуд. Тобто лише власник має право на визначення юридичної долі свого майна, у тому числі й шляхом надання майна іншим особам, а також повернення (вилучення) цього майна від відповідних суб`єктів. Аналогічна правова позиція викладена у пункті 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2019 у справі\~\~\~ № 910/12224/17. Відповідно до ч. 1, п. «в» ч. 2 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону. Згідно з п. п. «а», «ґ» ч. 5 ст. 83 ЗК України територіальні громади набувають землю у комунальну власність у разі передачі їм земель державної власності; виникнення інших підстав, передбачених законом. Пунктом 24 Перехідних положень ЗК України передбачено, що з дня набрання чинності цим пунктом (27.05.2021) землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад. Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом. Згідно з п.п. в) абз. 1 п. 24 розділу X\~ ЗК України з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення. Окрім цього, наказом Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області № 44-отг від 14.12.2020 передано Кобеляцькій міській раді Полтавського району (Кобеляцького району) Полтавської області у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 8364,2837 га, які розташовані за межами населених пунктів згідно з актом приймання-передачі, у тому числі земельна ділянка з кадастровим номером 5321882600:00:001:1086 площею 58,8874 га, яка входить в межі гідрологічного заказника місцевого значення «Ситникове». Позитивні зобов`язання держави у сфері охорони навколишнього природного середовища закріплені у статті 50 Конституції України, статтях 10, 11 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», Законі України «Про Основні засади (стратегію) державної екологічної політики України на період до 2030 року» та інших нормативно-правових актах. Незважаючи на те, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод безпосередньо не закріплює право на безпечне довкілля, питання його захисту та вплив екологічних факторів на людину все частіше стають предметом розгляду Європейським судом з прав людини, у тому числі й у справах проти України. Держава з метою захисту екосистеми України та дотримання екологічних прав громадян зобов`язана забезпечити належну охорону землям природно-заповідного фонду, у тому числі і спірній земельній ділянці, яка входить у межі гідрологічного заказника місцевого значення. Виконання таких зобов`язань якнайкраще відповідає громадським інтересам, оскільки це сприятиме не лише збереженню унікального об`єкта екосистеми і стабільності навколишнього природного середовища, а й дасть населенню доступ до виняткового за красою та різноманітністю природного комплексу. Правовідносини, пов`язані з використанням земель державної чи комунальної власності, становлять суспільний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка комунальної власності природоохоронного призначення використовуються фізичною особою, такому суспільному інтересу не відповідає. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом, як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження такого захисту (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц). Інакше кажучи, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює (пункт 26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18). Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду сформувала висновки, згідно з якими у разі оскарження прокурором\~ рішення органу влади, який має повноваження здійснювати захист інтересів держави у спірних правовідносинах, про надання права на земельну ділянку прокурор виступає у такій справі позивачем, а орган, який ухвалив відповідне рішення - відповідачем (див., наприклад, постанови від 26 червня 2019 року у справі\~\~ № 587/430/16-ц (пункт 40), від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 (пункти 26-30)). Велика Палата\~\~\~\~ Верховного Суду у своїй постанові від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 зауважила, що втручання у приватні права й інтереси має бути належно збалансованим із відповідними публічними (державними, суспільними) інтересами, із забезпеченням прав, свобод та інтересів кожного, кому держава гарантувала доступ до загальнонародних благ і ресурсів. У разі порушення рівноваги публічних і приватних інтересів, зокрема безпідставним наданням пріоритету правам особи перед правами держави чи територіальної громади, у питаннях, які стосуються загальних для всіх прав та інтересів, прокурор має повноваження, діючи у публічних інтересах, звернутися до суду, якщо органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові особи не бажають чи не можуть діяти аналогічним чином, або ж самі є джерелом порушення прав і законних інтересів територіальної громади чи загальносуспільних (загальнодержавних) інтересів. У таких випадках відповідні органи можуть виступати відповідачами, а прокурор - позивачем в інтересах держави. За відсутності такого механізму звернення до суду захист відповідних публічних інтересів, поновлення колективних прав та інтересів держави, територіальної громади і її членів, захист суспільних інтересів від свавілля органів державної влади чи органів місцевого самоврядування у значній мірі може стати ілюзорним. Так само відсутність зазначеного механізму може загрожувати недієвістю конституційної вимоги, згідно з якою використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України). У цьому випадку інтереси держави порушено внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування, наділеним повноваженнями щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, незаконного рішення. Оскільки Кобеляцька міська рада допустила\~ порушення інтересів у спірних правовідносинах, то вона не є органом, який може здійснювати захист інтересів держави у тих самих відносинах, тобто звернутися до суду з відповідним позовом. Водночас, в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті\~\~ 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) від 16 квітня 2009 року,\~ № 7-рп/2009, Конституційний Суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних\~ прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата. Такі ж висновки знайшли своє відображення у правовій позиції Великої Палати Верховного Суду України справа № 698/119/18 від 15.01.2020. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 69)). Враховуючи, що Кобеляцька міська рада, є одним із учасників спірних правовідносин, яким допущено порушення державних інтересів, вказаний орган виступає відповідачем у даній справі. Діюче процесуальне законодавство України не дозволяє одній особі одночасно виступати як позивача та відповідача. Аналогічного висновку дійшов і\~ Східний апеляційний господарський суд у своїй постанові від 31.10.2019 у справі № 917/587/19 та Велика Палата Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц та від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19. Суд погоджується, шо прокурор у цій справі набуває статусу позивача, оскільки Кобеляцька міська рада є одним із співвідповідачів рішення якої оскаржується в судовому порядку, а отже орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах відсутній. Окреслена правова позиція знайшла своє підтвердження у постанові Верховного Суду від 24.03.2021 у справі 922/2244/19, аналогічна правова позиція щодо застосування приписів\~ ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» викладена у постановах Верховного Суду від 26.08.2020 у справі № 908/684/19, від 17.06.2020 у справі\~ № 545/275/19, від 25.08.2020 у справі № 707/2825/18, у справі № 698/119/18 від 15.01.2020. У Постанові Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 914/1701/17, де зазначено, що безпосередність звернення прокуратури без зазначення компетентного органу, який здійснює функції держави в спірних відносинах, цілком правомірно обґрунтовується перевищенням міськрадою як органом місцевого самоврядування, що здійснює правомочності власника майна, належного територіальній громаді міста, встановлених законом меж її владних повноважень, а також необхідністю захисту інтересів держави в частині забезпечення права місцевої громади розпоряджатися землею, яка їй належить, що власне і стало підставою для звернення прокурора до суду. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ч. ч.1,2 ст. 77 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Правила щодо оцінки доказів закріплено у ст.89 ЦПК України, згідно з якою суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінка доказів - це розумова, пізнавальна діяльність суду, яка полягає у дослідженні якісних і кількісних ознак зібраних доказів у конкретній справі. Закон не регулює порядок роздумів судді. Проте норми права встановлюють зовнішні умови, гарантії, які забезпечують істинність логічних висновків суддів (п.62 постанови Верховного Суду від 17.03.2021 у справі №910/15963/19). Суд зобов`язаний дотримуватися принципу оцінки доказів, згідно з яким на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовує доводи і заперечення сторін. При цьому суд мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналогічні висновки викладено в постанові Верховного Суду від 28.01.2020 у справі № 910/6981/19. Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. У постановах Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (п. 81), від 16.11. 2021 у справі № 904/2104/19 (п. 9.58) вказано, що судами має забезпечуватися дотримання принципу змагальності та найбільш відповідного цьому принципу стандарту доказування - стандарту переваги більш вагомих доказів, що оцінка обставин справи здійснюється з урахування усієї сукупності наявних в ній доказів та правил й критеріїв визначених процесуальним законодавством України.\~ Верховний Суд під час касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).\~\~ Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. Верховний Суд у постанові від 21.08.2020 у справі № 904/2357/20\~ зауважив, що на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції" («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.01.2021 справа № 915/646/18, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18. Оцінюючи докази надані сторонами суд\~ дійшов\~ переконання, що докази надані прокурором є належними, допустимими та більш вірогідними ніж докази надані відповідачами. Відповідачем - Кобеляцькою міською радою не надано жодного доказу на спростування позовних вимог прокурора, а заперечення зводяться до прагнення виправдатись за незаконну передачу спірної земельної ділянки у приватну власність, яка передана з порушеннями закону. Посилання Відповідача у відзиві на позовну заяву про виділення\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства шляхом поділу земельної ділянки з кадастровим номером 5321882600:00:001:1086, яка була сформована під час проведення інвентаризації земель ГУ Держгеокадастра у Полтавській області та передана Кобеляцькій міській раді, а також про прийняття рішення №28 від 14.07.2021 в спосіб та межах наданих повноважень з урахуванням проєкту відведення земельної ділянки, в якому відсутні застереження та відомості віднесення її до земель природно-заповідного фонду, суд не бере до уваги, оскільки приймаючи рішення про передачу спірної земельної ділянки у приватну власність Кобеляцька міська рада не могла не знати про те, що земельна ділянка розташована у межах гідрологічного заказника місцевого значення «Ситникове», який розташований на її території. Тому немає підстав вважати, що у спірній ситуації, були лише неналежні дії розробників документації із землеустрою та відсутність у проєкті відомостей щодо обмежень у використанні земель. Кобеляцька міська рада, як власник спірної земельної ділянки повинна була перевірити відповідність поданої на затвердження документації із землеустрою вимогам законодавства та місця розташування земельної ділянки. Взявши до уваги викладене вище, суд\~ вважає за потрібне: - визнати незаконним та скасувати рішення Кобеляцької міської ради одинадцятої позачергової сесії восьмого скликання № 28 від 14 липня 2021 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу земельної ділянки у власність [PERSON] », яким затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передано безоплатно у власність [PERSON] земельну ділянку кадастровий номер 5321882600:00:001:1175 загальною площею 2 га, розміщену на території Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області для ведення особистого селянського господарства. - скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 2 га з кадастровим номером 5321882600:00:001:1175, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Пришибської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 30.08.2022 індексний номер рішення: 60067707, з одночасним припиненням речових прав [PERSON] на вказану земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2443293853218). - скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки загальною площею 2 га з кадастровим номером 5321882600:00:001:1175, яка знаходиться на території Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області. - повернути\~ Кобеляцькій\~ територіальній громаді Полтавського району Полтавської області земельну ділянку площею 1,0978 га з кадастровим номером 5321882600:00:001:1175, яка розташована на території Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області.\~\~\~\~ В порядку ст. 141 ЦПК здійснити розподіл судових витрат. Позивачем\~\~\~\~\~ сплачено\~\~\~\~\~\~\~ при\~\~\~\~ подання позову до суду судовий збір в сумі 10736,00 грн (а.с.20). Оскільки позов частково задоволено, з відповідачів пропорційно з кожного підлягає до стягнення\~ на користь позивача сума сплаченого ним судового збору, а саме ( 10 736,00 : 2 = 5368,00 грн). Стягнути з [PERSON] на користь Полтавської обласної прокуратури судовий\~\~\~\~\~ збір в сумі\~\~ 5 368,00 грн ( п`ять тисяч триста шістдесят вісім грн 00 коп.). Стягнути з Кобеляцької міської ради Полтавського району Полтавської області на користь Полтавської обласної прокуратури судовий збір в сумі 5 368,00 ( п`ять тисяч триста шістдесят вісім грн 00 коп.) грн.

Outcome: partial