Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-18 00:00:00

В листопаді 2023 року позивач [PERSON] звернувся до Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, з тих підстав, що з 14.08.1991 року працював в галузі освіти. 04.08.2000 року його призначено директором Старосільської СШ. З 14.08.2018 року призначено директором Старосільської ЗЗСО. 28.08.2020 року був виданий наказ № 34-к про його звільнення з посади директора Старосільського ліцею Мліївської сільської ради. 04.05.2023 року Корсунь-Шевченківським районним судом Черкаської області у справі № 691/1090/20 ухвалено рішення, яким визнано протиправним та скасовано наказ № 24-к від 28.08.2020 про звільнення [PERSON] з посади директора Старосільського ліцею Мліївської сільської ради за вчинення одноразоовго грубого порушення трудових обовязків керівником підприємства, установи відповідно до п.1 ч.1 ст.41 КЗпП та поновлено на посаді директора ліцею на строк дії контракту від 30.06.2020 р., про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.09.2020 р. по 04.05.2023 р., рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. 08.05.2023 подав до відповідача заяву про поновлення на посаді. Відповідно до відповіді виконавчого комітету Мліївської сільської ради від 11.05.2023, було зазначено, що сільський голова не уповноважений виконувати судове рішення щодо поновлення заявника ( [PERSON] ) на роботі та вирішувати питання щодо припинення того чи іншого контракту. На виконання рішення суду в справі № 691/1090/20 в частині поновлення на роботі отримано виконавчий лист та подано на виконання до державної виконавчої служби. 24.07.2023, 03.08.2023 Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) наклав штраф на Виконавчий комітет Мліївської сільської ради за невиконання рішення суду. Постановою Черкаського апеляційного суду від 15.08.2023 у справі № 691/1090/20, рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 04.05.2023 року скасовано в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, прийнято нову постанову, якою позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Наказом Виконавчого комітету Мліївської сільської ради від 22.08.2023 р. № 22-к [PERSON] поновлено на посаді директора ліцею з 22.08.2023 року. Таким чином, затримка виконання рішення суду про поновлення на посаді з 05.05.2023 по 22.08.2023 р., склало - 109 днів (у травні 2023 - 27 днів + у червні 2023 - 30 днів + у липні 2023 - 31 днів + у серпні 2023 - 21день). Згідно рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 04.05.2023 р. у справі № 691/1090/20 встановлено середньоденний заробіток у сумі - 319 грн. 05 коп. Таким чином, середній заробіток у звязку з вимушеним прогулом при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі з 05.05.2023 по 22.08.2023 складає 6 617 грн. 31 коп.. 319 грн. 05 коп. (середньоденний заробіток) * 109 днів = 34 776 грн. 45 коп. Рішення про поновлення на роботі підлягає негайному виконанню. В постанові Верховного суду від 24.01.2019 р. у справі № 760/9521/15-ц зроблені висновки "Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набирає властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайного з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєважливих прав та інтересів громадян і держави. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника." У звязку з цим, та з урахуванням ч. 2 ст. 233, ч. 8 ст. 235, ст. 236 КЗпП України, ст. 27 Закону України "Про оплату праці", просив стягнути з Виконавчого комітету Мліївської сільської ради в особі Відділу освіти, культури та спорту середній заробіток у звязку з вимушеним прогулом при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 05.05.2023 по 22.08.2023 р. в сумі 34 776 грн. 45 коп.. Згідно ухвали судді Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 06.11.2023 року дану цивільну справу передано за підсудністю до Городищенського районного суду Черкаської області. 13.11.2023 в справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін в судове засідання на 12.12.2023 року, відкладено за клопотанням відповідача. 21.12.2023 відповідач Виконавчий комітет Мліївської сільської ради до суду надав клопотання, в якому просив позовну заяву [PERSON] до ВК Мліївської сільської ради в особі Відділу освіти, культури та спорту про стягнення середнього заробітку у звязку з вимушеним прогулом при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі залишити без руху та зобовязати сплатити судовий збір за подачу позову до суду. Та, провадження у справі закрити, у звязку з пропуском строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України. На обгрунтування заявленого клопотання вказує, що судове рішення від 04.05.2023 року, в частині поновлення [PERSON] на роботі, дійсно було допущено до негайного виконання, видано виконавчий лист та передано на примусове виконання до органів ДВС і дійсно за його невиконання накладалися стягнення. Рішення щодо стягнення середньої заробітної плати за один місяць, до негайного виконання не допускається і виконавчий лист не видавався. 25.08.2023 року [PERSON] скеровує заяву та виконавчий лист, виданий на підставі судових рішень до Управління ДКСУ у Черкаській області. 28.08.2023 року [PERSON] отримав середній заробіток за рішенням суду. Також [PERSON] за періл роботи з 22.08.2023 року по 30.08.2023 року було нараховано та виплачено заробітню плату у сумі 3782,80 гривень та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 21974,40 гривень. Крім того, у вказаний позивачем період, за який він вимагає середній заробіток у звязку з вимушеним прогулом при затримці виконання судового рішення, останній перебував у трудових відносинах з ФОП, а отже має враховувати пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" визначено, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк предявлення до суду позовних вимог про стягнення такого заробітку обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з 05.05.2023 року. Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невідємною складовою верховенства права. За наведених обставин та правового регулювання виниклого спору, ВК Мліївської сільської ради вважає, що позивачем при розрахунку суми середнього заробітку, який він вважає підлягає стягненню на його користь, не враховано пункт 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", де визнаечно, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи та не враховано строки передбачені ч. 1 ст. 233 КЗпП. Ухвалою суду від 28.12.2023 року, відповідно до ч. 11 ст. 187 ЦПК України, позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення недоліків в її оформлення, щодо сплати судового збору. 06.02.2024 від позивача [PERSON] на виконання ухвали суду від 28.12.2023 року, надійшла квитанція про сплату судового збору в розмірі 1073,60 грн.. З огляду на виконання позивачем ухвали суду у визначені в ній строки, розгляд даної справи продовжено, з викликом сторін в судове засідання. 29.02.2024 відповідачем на спростування заявлених позивачем вимог про стягнення заробітної плати подано в суд клопотання про долучення доказів, а саме довідки ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] про перебування [PERSON] в трудових відносинах під час судового розгляду цивільної справи № 691/1090/20. 19.04.2023 в судове засідання учасники справи не зявилися, повідомлені належно. Позивач у судове засідання не з`явився. Надав в суд заяву про розгляд справи без участі, позовну заяву підтримує у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином і в установленому законом порядку, у відповідності до ч. 8 ст. 128 ЦПК України шляхом надсилання судової повістки за допомогою підсистеми (модуля) ЄСІТС "Електронний суд" до "Електронного кабінету", та її отримання, що підтверджується довідкою про доставку судової повістки до електронного кабінету. У зв`язку з неявкою учасників справи, суд відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, вважає за можливе провести розгляд справи по суті, без проведення фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно вимог частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно статтей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статтей 68, 129 Конституції України кожен зобовязаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Судом встановлено, що рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 04.05.2023 року у справі № 691/1090/20, задоволено позов [PERSON] (позивач в даній справі). Визнано протиправним та скасовано наказ № 34-к від 28.08.2020 року про звільнення [PERSON] , поновлено його на посаді директора ліцею на строк дії контракту від 30.06.2020 року, та вирішено питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача відповідних виплат у звязку із поновленням його на роботі. Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. 08.05.2023 року позивач [PERSON] подав до відповідача заяву про поновлення на посаді. У відповіді № 781/02-27 від 11.05.2023 розяснено, що сільський голова Мліївської сільської ради не уповноважений виконувати судове рішення щодо поновлення заявника ( [PERSON] ) на роботі та вирішувати питання щодо припинення того чи іншого контракту. На виконання рішення суду від 04.05.2023 року в справі № 691/1090/20 в частині поновлення на роботі за заявою позивача [PERSON] видано виконавчий лист 05.06.2023, який предявлений до примусового виконання до державної виконавчої служби. 24.07.2023 року, 03.08.2023 року Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) наклав штраф на Виконавчий комітет Мліївської сільської ради за невиконання рішення суду. За результатами апеляційного провадження, Постановою Черкаського апеляційного суду від 15.08.2023 року, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення судового збору скасовано, прийнято в цих частинах нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Наказом Виконавчого комітету Мліївської сільської ради Відділ освіти, культури та спорту від 22.08.2023 року № 22-к позивача [PERSON] поновлено на посаді директора ліцею з 22.08.2023 року. Предметом розгляду у даній справі є трудові правовідносини сторін з приводу не допуску позивача до роботи, з часу постановлення судом першої інстанції рішення про поновлення на роботі (негайне виконання), та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05.05.2023 року по 22.08.2023 року (день поновлення на роботі). Статтею 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно статті 236 КЗпП у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. В справі № 640/19103/19 Верховний Суд, зокрема, указав, що відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно із якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон повязує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Указані питання також порушувалися Європейським судом з прав людини, який неодноразово указував про постійно існуючу проблему в Україні щодо порушення норм Конвенції, які найчастіше виявляв цей Суд у справах проти України, так як більше ніж половина рішень, винесених Судом у таких справах, стосувалися саме питання тривалого невиконання остаточних судових рішень, відповідальність за що несуть органи влади України. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 711/8446/16-ц, затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення. Усталеною є позиція Верховного Суду про покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 236 КЗпП України, незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі, а також незалежно від причин зволікання із виконанням судового рішення, оскільки диспозиція цієї норми трудового законодавства повязує виплату середнього заробітку виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню роботодавцем (зокрема, постанови Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі № 807/2434/15, від 19 квітня 2021 року у справі № 826/11861/17, від 24 червня 2021 року у справі № 640/15058/19, від 20 липня 2021 року у справі № 826/3465/18, від 21 жовтня 2021 року у справі №6 40/19103/19). Крім того, суд зауважує, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 05.02.2020 року у справі № 815/1676/18 дійшов висновку, що відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Отже, у спірних відносинах має місце протиправна бездіяльність (поведінка) відповідача Виконавчого комітету Мліївської сільської ради, яка полягала у несвоєчасному виконанні рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 04.05.2023 року в справі № 691/1090/20 щодо поновлення позивача [PERSON] на роботі за період з 05.05.2023 до 22.08.2023, що складає 77 робочих днів. Саме за цю кількість днів підлягає стягненню середній заробіток. Доказів виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі відповідачем не надано. Щодо визначення розміру середньоденного заробітку для проведення відповідного розрахунку, суд звертає увагу на наступне. Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Згідно з висновком Великої Палати ВС викладеним у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури зарплати. Верховний суд у постанові від 04.08.2022 в справі № 380/6229/20 висловив позицію про те, що до вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі. Також суд застосовує правову позицію ВС, викладену в постанові від 12.08.2020 у справі № 2140/1510/18, що правова природа середньоденного заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь працівника, якого поновлено на роботі та середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, є однаковими. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Із матеріалів справи вбачається, що Постановою Черкаського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року у справі № 691/1090/20, провадженя № 22-ц/821/941/23 встановлено, що для обрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно використовувати середньоденний заробіток у розмірі 483 грн. 90 коп.. Тому вказана обставина при розгляді цієї справи не доказується. В правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 20.06.2018 у справі № 826/808/16 відображено, що виплата середнього заробітку проводиться за весь період вимушеного прогулу і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин, зокрема, можливого працевлаштування на іншу роботу та отримання на ній заробітної плати. Розрахунок заробітку за час затримки у виконанні рішення суду щодо поновлення позивача [PERSON] на роботі за період з 05.05.2023 до 22.08.2023 становить: 483,90 грн. (середньоденний заробіток позивача) * 77 робочих днів (кількість днів прострочення) = 37 260,30 грн.. Вирішуючи заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності суд виходить з наступного. За змістом частини 1 статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами регулює законодавство про працю. Частина 1 статті 233 КЗпП України встановлює, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. В постановах Верховного Суду у справах № 369/10046/18 від 10.10.2019 року, № 522/13736/15 від 10.10.2019 року, № 752/25588/17 від 11.06.2020 року вирішувалось питання строку предявлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, який обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Оскільки позивач\~ [PERSON] \~був поновлений\~на роботі\~22\~серпня 2023\~року,\~останнім днем\~звернення із\~даним позовом\~до суду\~є 22\~листопада 2023\~року,\~та як\~вбачається із\~матеріалів справи\~позивач звернувся\~до суду\~03.11.2023\~(дата\~формування позову\~в системі\~"Електронний\~суд")\~з \~реєстрацією \~в суді\~-\~08\~листопада 2023\~року,\~тобто з\~дотриманням тримісячного\~строку,\~передбаченого ст.\~233\~КЗпП України. Факт перебування, або не перебування позивача у трудових відносинах не може досліджуватись в цій справі, оскільки предметом позову в цій справі є стягнення середнього заробітку відповідно до ст. 236 КЗпП, як міра відповідальності відповідача за невиконання рішення суду. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Ефективним способом захисту та таким, що забезпечує реальне відновлення порушеного права у разі не допуску позивача до роботи є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки судове рішення про поновлення позивача на роботі було виконано 22.08.2023 року, то на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі відповідно до ст. 236 КЗпП за період з 05.05.2023 року по 22.08.2023 року в розмірі 37 260,30 грн. згідно проведеного судом розрахунку. Згідно з позицією ВС в постанові від 15.02.2019 в справі № 826/6583/14, суми, які суд застосовує для стягнення на користь працівника середній заробіток за час вимушеного прогулу обраховується судом без відрахування сум податків і зборів. Дані податки і збори підлягають відрахуванню при виплаті працівникові розрахованих сум за судовим рішенням. Суд стягує з відповідача понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати, з урахуванням норм ст. ст. 133, 141 ЦПК України, у виді судового збору в розмірі 1073,60 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: approved