Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-08 00:00:00

05.03.2024 року [PERSON] ( [PERSON] ) (далі - Позивачка), звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач), у якому просить суд: розірвати шлюб між сторонами та стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , до досягнення ним повноліття у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів відповідача. Стислий виклад позиції позивача Свої позовні вимоги позивачка, обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем 23 серпня 2017 року був зареєстрований шлюб, про що Приморським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області зроблено відповідний актовий запис № 1160. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя, як зауважує позивач, не склалось, сторони проживають окремо, дитина постійно проживає з позивачем та повністю знаходиться на її утриманні. Збереження шлюбу можливо на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Позивачка та відповідач мають різні погляди на сімейні відносини. Вважає, що шлюб розпався, шлюбних відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть, спільного бюджету сторони не мають. Між позивачем та відповідачем відсутні почуття любові, без чого не може повноцінно існувати жоден шлюб. Тому подальше збереження шлюбу є неможливим. Примирення між сторонами, на думку позивача, неможливе. Позивач стверджує, що відповідач має задовільний стан здоров`я, інших дітей на утриманні в нього немає. Угоду про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Щомісяця потреби на дітей збільшуються, зростають ціни на продукти харчування, комунальні послуги тощо. З огляду на вищенаведене просить суд позов задовольнити. Процесуальні дії у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.03.2024 року було відкрито провадження по справі. Позивачка у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, якою зазначила, що позовні вимоги підтримує та не заперечує проти розгляду справи за їх відсутності та винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом надсилання судових повісток. Причини неявки суду не повідомив, відзиву чи клопотань не подавав. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З урахуванням ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних для її розгляду по суті за відсутності позивача і відповідача. Суд розглядає справу за відсутність позивача та відповідача, належним чином повідомлених про день та час судового розгляду справи, відповідно до наданої заяви, за наявними матеріалами у справі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи зазначене, суд вважає можливим у даній цивільній справі ухвалити заочне рішення. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та їх нормативно-правове обґрунтування Судом встановлено, що 23 серпня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що був зареєстрований у Приморському районному у м. Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області, про що було зроблено відповідний актовий запис № 1160 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 28.08.2017 року. Збереження сім`ї позивачка вважає неможливим, бо подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до положень ст. 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Такі положення національного законодавства України відповідають статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За твердженням позивачки, шлюбні відносини припинено, спільного побуту не ведеться, сім`я фактично розпалася, а шлюб існує лише формально. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 3 ст. 109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. Згідно із ч. 2 ст. 115 СК України, документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11(із змінами та доповненнями), проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом встановлено, що у сторін від спільного сімейного життя є неповнолітня дитина: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Одеським міським відділом держаної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 30.05.2018 року. Відповідно до ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Наведені норми імперативно закріплюють обов`язок обох батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Обов`язок батьків по утриманню дітей до досягнення ними повноліття закріплений в ч.2 ст. 51 Конституції України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. За правилами ч. 1 ст.80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст.79 СК України аліменти одному з подружжя присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Висновки суду Оцінюючи встановлене, подані докази, враховуючи зазначені вимоги закону, виходячи із засад справедливості та захисту прав дітей, з урахуванням того, що приймати участь в утриманні дитині повинні двоє батьків, беручи до уваги вимоги ч. 2 ст. 182 СК України, суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі, а саме щодо розірвання шлюбу між сторонами, та стягнення з відповідача, на користь позивачки аліментів на утримання дитини. Розподіл судових витрат Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з обґрунтованістю позовних вимог позивача щодо розірвання шлюбу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Позивач у справах про стягнення аліментів звільнена від сплати судового збору відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому суд вважає за доцільне відповідно до ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 1211,20 грн. в дохід держави, тому у зв`язку з обґрунтованістю позовних вимог позивача щодо стягнення аліментів також підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved