Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

19 лютого 2024 року до суду засобами поштового зв`язку надійшла позовна заява [PERSON] до Оскільської сільської ради Ізюмського району Харківської області про встановлення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини, в якій позивач просила суд визначити їй додатковий строк два місяці для подачі заяви нотаріусу про прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] померла її бабуся [PERSON] . Після її смерті залишилась спадщина, яка складається із земельної ділянки, яка розташована на території Вірнопільської сільської ради, Ізюмського району, Харківської області, яку померла, згідно заповіту від 02 жовтня 2020 року заповідала позивачу. З метою прийняття спадщини позивач звернулась до Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області, де була відкрита спадкова справа та винесено постанова від 11.12.2023 року, в нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки у громадянки [PERSON] , відсутнє підтвердження факту прийняття спадщини після [PERSON] . В постанові зазначено, що строк на прийняття спадщини з поважних причин може бути продовжено в судовому порядку, факт постійного проживання спадкодавця зі спадкоємцем також підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили. Позивач зазначає, що дійсно своєчасно не змогла звернутися із заявою для отримання спадщини до нотаріуса з наступних підстав. У зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України м. Ізюм та Ізюмський район Харківської області було окупованим у період з березня по вересень 2022 року. Під час активних бойових дій в м. Ізюм, де проживала позивача, задля збереження сім`ї була змушена виїхати до Полтавської області, а батько - [PERSON] разом з бабусею [PERSON] залишався в с. Вірнопілля, Ізюмського району, Харківської області. У травні 2022 року під час обстрілів с. Вірнопілля батько загинув і був похований у дворі будинку, де вони мешкали з бабусею, а бабусю волонтери і українські солдати направили до міста Лозова Харківської області до лікарні, де вона в травні місяці 2022 року померла і волонтери захоронили її на Лозівському кладовищі. Після деокупації,\~у 2023\~році позивач\~повернулась до\~м.\~Ізюм Харківської\~області,\~село Вірнопілля,\~де мешкали\~батько та\~бабуся повністю\~було зруйноване.\~Була проведена\~судово-медична\~експертиза тіла\~батька,\~за результатами\~якої встановлено\~спорідненість між\~позивачкою та\~батьком.\~Позивач зазначає,\~що довго\~розшукувала бабусю,\~розуміючи,\~що відповідно\~до віку,\~а саме\~96\~років,\~її вже\~немає в\~живих,\~але знайти\~відразу не\~змогла.\~Тільки за\~допомогою волонтерів\~позивач дізналася\~куди її\~вивезли з\~села і\~де вона\~померла,\~після чого\~позивач одразу\~звернулась до\~органів РАЦС\~і отримала\~23\~серпня 2023\~року свідоцтво\~про смерть,\~тобто після\~закінчення строку\~для прийняття\~спадщини. У зв`язку з цими обставинами позивач пропустила шестимісячний строк для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 20 лютого 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Встановлено відповідачу строк 15 днів на подання відзиву на позовну заяву. Оскільська сільська рада Ізюмського району Харківської області відзиву на позовну заяву не подала, однак у заяві від 11 березня 2024 року зазначила, що проти позовних вимог не заперечує. В судове засідання сторони не з`явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі. Позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, відповідач проти позовних вимог не заперечував. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі з огляду на таке. Судом встановлено, що [INFO] у м. Лозова Харківської області у віці 96 років померла [PERSON] , [INFO] , про що Лозівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) складено відповідний актовий запис про смерть № 625, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно 23 серпня 2023 року (а.с. 6). За життя [PERSON] , [INFO] , склала заповіт, записаний секретарем виконавчого комітету Вірнопільської сільської ради [PERSON] [INFO] , яким на випадок своєї смерті розпорядилася: належну на праві особистої приватної власності земельну ділянку, яка розташована на території Вірнопільської сільської ради, Ізюмського району, Харківської області, загальною площею 13,33 га, заповіла [PERSON] та [PERSON] яку померла, згідно заповіту від 02 жовтня 2020 року заповідала позивачу (а.с. 13). Відповідно до Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , помер у с. Вірнопілля Ізюмського р-ну Харківської області 18 листопада 2022 року, про що 23 серпня 2023 року складено відповідний актовий запис № 687 (а.с. 7). [PERSON] , [INFO] , є онукою [PERSON] , що підтверджується наступними доказами: - копією Свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , серія [NUMBER] від 17 серпня 1966 року, де в графі «Матір» зазначено « [PERSON] »; - копією Свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , серія [NUMBER] , виданого повторно 17 серпня 2019 року, де в графі «Батько» зазначено « [PERSON] »; - копією Свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] , виданого повторно 28 вересня 2023 року, відповідно до якого [PERSON] , [INFO] , 08 серпня 1998 року зареєструвала шлюб з [PERSON] , після державної реєстрацію шлюбу прізвище дружини « [PERSON] ». 11 грудня 2023 року [PERSON] звернулася до Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Постановою державного нотаріуса Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Нікуліної О.М., виконуючої обов`язки державного нотаріуса Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області, від 11 грудня 2023 року, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] на спадкове майно померлої [INFO] [PERSON] відмовлено. Підставою для відмови зазначено, що у [PERSON] відсутнє підтвердження факту прийняття спадщини після [PERSON] . Зазначено, що строк на прийняття спадщини з поважних причин може бути продовжено в судовому порядку. Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно з частинами першою, другою статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом зазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини; 2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини; 3) ці обставини визнані судом поважними. Оцінка поважності причин пропуску строку прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі№ 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У справі, що розглядається, спадкоємець померла [INFO] , шестимісячний строк для прийняття спадщини закінчився 18 серпня 2023 року, спадкоємець за заповітом звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини 15 вересня 2023 року, тобто з пропуском строку для прийняття спадщини. Обґрунтовуючи поважність причин пропуску визначеного частиною першою статті 1270 ЦК України строку для прийняття спадщини, [PERSON] посилалась на те, що її батько [PERSON] разом з бабусею [PERSON] залишився проживати в с. Вірнопілля, Ізюмського району, Харківської області. У травні 2022 року під час обстрілів с. Вірнопілля батько загинув і був похований у дворі будинку, де вони мешкали з бабусею, а бабусю волонтери і українські солдати направили до міста Лозова Харківської області до лікарні, де вона в травні місяці 2022 року померла і волонтери захоронили її на Лозівському кладовищі. При цьому позивачу, яка повернулася до м. Ізюм у 2023 році, не було відоме місцезнаходження або місце поховання її баби [PERSON] . Лише у серпні 2023 року їй стало відомо, що баба [PERSON] померла у травні 2022 року у м. Лозова, де і була похована. Такі доводи позивача узгоджуються з матеріалами справи, оскільки з копії свідоцтва про смерть [PERSON] вбачається, що воно видано позивачу повторно лише 23 серпня 2023 року, того ж дня, коли було отримано свідоцтво про смерть батька позивача [PERSON] Село Вірнопілля Оскільської сільської територіальної громади, де проживала [PERSON] , з 24.02.2022 до 24.09.2022 перебувало на території активних бойових дій, що підтверджується Наказом Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309. Крім того, суд враховує, що смерть [PERSON] настала у м. Лозова, тоді як місцем проживання останньої є с. Вірнопілля Ізюмського району, що також підтверджує доводи позивача. Відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» (у редакції, чинній на час заведення спадкової справи) нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі. Згідно з пунктами 2.2 та 3.2 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 282/20595, при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. Щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття. [PERSON] є єдиним спадкоємцем за заповітом щодо спадкового майна, а саме земельної ділянки, яка розташована на території Вірнопільської сільської ради, Ізюмського району, Харківської області, загальною площею 13,33 га, враховуючи, що інший спадкоємець [PERSON] помер. Суд враховує, що свобода заповіту є фундаментальним принципом спадкового права. Про свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права та поважність причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини у випадку доведеності факту необізнаності особи з існуванням заповіту вказано зокрема у постановах Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 308/4272/19, від 15 квітня 2021 року в справі № 591/1271/18, від 26 липня 2021 року в справі 405/7058/19, від 21 жовтня 2021 року в справі 643/13260/19, від 08 червня 2023 року у справі № 585/2163/22. Вочевидь склавши заповіт на користь позивача у 2020 року році та не змінивши і не скасувавши його до моменту смерті у 2022 році, [PERSON] чітко висловила свою волю щодо розпорядження належним їй майном. Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17 січня 2024 року у справі № 357/10080/22. У постанові від 01 березня 2023 року у справі № 522/21238/19 Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність свідоцтва про смерть спадкодавця унеможливила вчасне звернення спадкоємця до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а тому є поважною причиною пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини. Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 592/18695/18. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду За таких обставин, враховуючи правову позицію Верховного Суду, суд визнає поважними причини пропуску [PERSON] строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] , оскільки відсутність у позивача з об`єктивних причин свідоцтва про смерть [PERSON] , були безумовними перешкодами для подачі заяви про прийняття спадщини у визначений законом строк. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Відповідна правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17-ц. Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставин справи, виходячи з принципу пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд визнає поважними причини пропуску строку для прийняття спадщини [PERSON] після смерті баби [PERSON] . Додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини, не може перевищувати шестимісячного строку, встановленого статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі та визначення [PERSON] додаткового строку 2 місяці для прийняття спадщини після смерті [PERSON] .

Outcome: approved