Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

У лютому 2023 року, позивач [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , про стягнення матеріальної шкоди. В обґрунтування позову зазначено, що 29.06.2022 між позивачем фізичною особою-підприємцем [PERSON] був укладений трудовий договір №1. Згідно з умовами договору, позивач зобов?язався надати відвпоідачі роботу на посаді шеф-кухаря, забезпечити умови праці, передбачені КЗпП України та іншими нормативно-правовими актами, що містять норми трудового права, угодами, локальними нормативними актами, своєчасно і в повному розмірі виплачувати працівникові заробітну плату. Робота за договором була для відповідача основною, за місцем розташування ресторану роботодавця у [ADDRESS] . Початком роботи працівника було 01.07.2022. З метою забезпечення збереження матеріальних цінностей, що належать рботодавцю, 01.07.2022 було укладено договір про повну матеріальну відповідальність праціника [PERSON] . 01.11.2022 було проведено інвентаризацію матеріальних цінностей, за результатами якої виявлено недостачу на суму 86793,35 грн. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача завдану матеріальну шкоду в сумі 86793,35 грн. та судовий збір. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 22.02.2023 року, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст. 174 ЦПК України визначено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ст.ст. 174, 178 ЦПК України, відповідач не скористався своїм правом та не направив до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. Враховуючи наведене, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] 29.06.2022 укладено трудовий договір № 1. Відповідно до п.1.1. вказаногго трудового договору роботодавець зобов?язався надати працівнику роботу на посаді шеф-кухаря, забезпечити умови праці, передбачені КЗпП України та іншими нормативно-правовими актами, що містять норми трудового права, угодами, локальними нормативними актами і даним договором, своїчасно і в повному розмірі виплачувати працівникові заробітну плату, а працівник зобов?язується особисто виконувати функції кухаря, дотримуватися Правил внутрішнього трудового розпорядку, що діють у роботодавця. Пунтами 1.2., 1.3. трудового договору № 1 від 29.06.2022 встановлено, що робота за договором є для працівника основною; місцем роботи працівника є ресторан роботодавця, розташований за адресою: [ADDRESS] . Дата початку роботи працівника - 01.07.2022, що передбачено п. 2.2. трудового договору № 1 від 29.06.2022 та підтверджується заявою [PERSON] щодо зарахування його на посаду шеф-кухаря. 01.07.2022 між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Пунктом 1 договору про повну матеріальну відповідальність від 01.07.2022 встановлено, що працівник, що обіймає посаду кухаряі та виконує роботу, безпосередньо пов?язану з зберіганням, обробленням, застосуванням в процесі виробництва переданих йому цінностей бере на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереженості матеріальних цінностей, переданих йому для зберігання роботодавцем. Працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо шкода заподіяна не з його вини (п. 4 договору про повну матеріальну відповідальність від 01.07.2022). Загальні правила щодо матеріальної відповідальності працівників визначаються главою ІХ Кодексу законів про працю України. Зазначені норми матеріального права визначають як підстави й умови покладання матеріальної відповідальності на працівників, так і розмір такої матеріальної відповідальності. Матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Згідно ст.130 Кодексу законів про працю України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. До категорії прямої дійсної шкоди належить недостача матеріальних цінностей, виявлена під час проведення відповідної інвентаризації. Отже, повний розмір заподіяної шкоди в контексті ст.130 КЗпП України є синонімом поняття прямої дійсної шкоди, а переважною формою покриття шкоди є грошова форма. Згідно Акту інвентаризації (акту прийому матеріальних цінностей) ФОП [PERSON] , дата та час проведення: 01 липня, 14:12, підписаний [PERSON] та ФОП [PERSON] недостача товарів та інгідієнтів складає 86793,35 грн. Згідно ст.131 КЗпП України, працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність. Згідно ст.139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Згідно ст.134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Згідно ст.135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Згідно Постанови Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВВЦРПС № 447/24 від 28.12.1977 року «Про затвердження переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, а також типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність» (діє відповідно до Постанови Верховної Ради України № 1545- XII від 12.09.1991року «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР»), позивачем було правомірно укладено з відповідачем договір про повну матеріальну відповідальність, як з начальником (директором) структурного підрозділу підприємства торгівлі, до обов`язків (роботи) якого віднесено зберігання матеріальних цінностей на складах, холодильниках, камерах сховищ та товарних ділянках (на ринку). Згідно ст. 135-3 КЗпП України, розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно і установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди. Згідно ст. 136 КЗпП України покриття шкоди провадиться шляхом подання власником позову до суду. Відповідно до узагальненої судовою практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.01.2016 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю», у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам їх колишніми працівниками потрібно керуватись нормами ст.ст. 130-137 КЗпП України і звільнення працівника не припиняє його обов`язку відшкодувати заподіяну ним шкоду (п. 9). У п. 14 наведеної узагальненої практики зазначено, що судовому розгляду підлягають заяви власника підприємства, якщо відшкодування не може бути проведене за розпорядженням власника шляхом відрахування із заробітної плати (наприклад, у разі припинення працівником трудових відносин із цим підприємством). Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частиною 2 статті 1166 Цивільного кодексу України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Як вбачається з матеріалів справи, пунктом 1 договору про повну матеріальну відповідальність від 01.07.2022 встановлено, що працівник, що обіймає посаду кухаряі та виконує роботу, безпосередньо пов?язану з зберіганням, обробленням, застосуванням в процесі виробництва переданих йому цінностей бере на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереженості матеріальних цінностей, переданих йому для зберігання роботодавцем. Разом з цим, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів передання ним [PERSON] для зберігання товарів та інгредієнтів, по яких виникла недостача. З огляду на вищевказане, вивчивши всі надані докази, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що вина [PERSON] у спричиненні шкоди, завданої ФОП [PERSON] недоведена матеріалами справи, а відтак суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, у зв`язку ухваленням судом рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed