Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить визнати відповідачку [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщення квартири [ADDRESS] . В обґрунтування\~позову зазначила,\~що 11\~липня 1986\~року позивачці\~було надано\~ордер №\~3813\~на родину\~з чотирьох\~осіб трикімнатної\~квартири [ADDRESS] ,\~яка рішенням\~міської ради\~№54\~від 19.11.2008\~перейменована в\~ [ADDRESS] .\~Приблизно у\~1987\~році її\~син,\~ [PERSON] ,\~одружився з\~відповідачкою по\~справі,\~яка також\~була в\~якості члена\~родини зареєстрована\~в спірному\~житловому приміщенні.\~Згодом шлюб\~між ними\~було розірвано\~та з\~2009\~року відповідачка\~по справі\~в квартирі\~не проживає,\~особисті речі\~в квартирі\~відсутні,\~обов`язки передбачені\~ст.64\~ЖК України\~вона не\~несе.\~ [INFO] син\~позивачки [PERSON] \~помер.\~Позивачка є\~основним наймачем\~зазначеної квартири,\~яка перебуває\~у державному\~житловому фонді.\~В зазначеному\~житловому приміщені\~проживає позивачка\~та її\~донька з\~чоловіком. У зв`язку з тим, що в квартирі зареєстрована не існуюча особа, дана реєстрація перешкоджає позивачці в оформленні передбаченої державою програми - субсидії, крім того, позивачка сплачує комунальні послуги з урахуванням реєстрації відповідачки. Враховуючи викладене,\~просила суд визнати [PERSON] , 1959 р.н., такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою від 03.10.2023 відкрите провадження у справі та її призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою від 10.01.2024 у Головного центру\~обробки спеціальної\~інформації Державної\~прикордонної служби\~України витребувано інформацію стосовно перетину відповідачкою кордону України. Відповідачкою відзив на позов не надано. Позивачка в\~судове засідання\~не з`явилася,\~її представник\~адвокат Іващенко М.В. підтримала позовну заяву, просила суд її задовольнити. Клопотала про допит в якості свідка [PERSON] , а також просила залишити без розгляду клопотання щодо витребування доказів. Представник третьої особи Запорізька міська рада в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, письмових пояснень не надав. Відповідачка в судове засідання не з`явилася. Відповідно до положень ст.128 ЦПК України, була повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомила, відзив на позов, заяву про розгляд справи без її участі чи заперечення на позов, суду не надала. Враховуючи те, що відповідачка була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подала, а позивачка не заперечує проти заочного вирішення справи, відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. В судовому засіданні в якості свідка була допитана [PERSON] , яка є донькою позивачки, яка пояснила суду, що після розлучення її брата та невістки відповідачки по справі у 2004 році, вона декілька разів бачила відповідачку, останній раз 15 років назад. В квартирі [ADDRESS] , де наразі проживає позивачка, відповідачка не з`являється, її особистих речей немає, за комунальні послуги відповідачка не сплачує. Заслухавши представника позивачки, пояснення свідка, дослідивши позовну заяву, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Положеннями статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені статтями 16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до статті 6 ЖК Української РСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з положеннями глави 6 розділу ІІІ ЖК Української РСР право проживання у житловому будинку, який перебуває у приватній власності, належить його власнику, членам його сім`ї, наймачеві та членам його сім`ї. Відповідно до положень статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто, з урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що відсутність члена сім`ї за адресою реєстрації місця проживання понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке належить власнику на праві власності. Судом встановлено, що згідно ордеру на жиле приміщення №3813 позивачці [PERSON] надано право на вселення разом зі своєю сім`єю у кількості 4 осіб (чоловіка, сина та дочки) (а.с.8) Син позивачки помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 9) Згідно акту голови ОСМД за адресою [ADDRESS] , відповідачка [PERSON] не проживає (а.с.10) З пояснень представника позивачки та свідка, не спростованих відповідачкою, відповідачка останній раз перебувала у вище вказаній квартирі ще у 2006 році. Після чого доля відповідачки їм не відома. Згідно листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №19-7852/18/24 від 02.02.2024, за результатами проведеної перевірки інформації, що зберігається в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території» (далі - База даних), що функціонує відповідно до Положення про цю Базу даних, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27.09.2022 № 614, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26.10.2022 за № 1319/38655, відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією громадянкою України [PERSON] , [INFO] , у період з 08.11.2017 року по 02.02.2024 року (станом на 12:00), в Базі даних не виявлено. Відповідно до пункту 17 Положення інформація про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території зберігається протягом 10 років з дня її внесення. Зберігання в Базі даних інформації з персональними даним осіб впродовж 10 років з моменту її внесення здійснюється з 08.11.2017, оскільки до набрання чинності Положення, інформація про осіб, які перетнули державний кордон України зберігалася у Базі даних протягом 5 років, в порядку визначеному наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 25.06.2007 № 472. З огляду на вищевказане, вбачається, що судом були використані всі можливості для встановлення того, чи дійсно відповідачка перебуває за межами України, чи ні та з якого часу. Разом з тим, суд зазначає, що тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення немає. Під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом з тим, обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло. Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад шість місяців, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки. Відносно доказів, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту не проживання особи за місцем мешкання протягом певного часу, слід виходити з загальних положень глави 5 ЦПК України. На підтвердження факту відсутності відповідачки [PERSON] за місцем її реєстрації за адресою: [ADDRESS] до позову долучено копію Акту фактичного не проживання (а.с. 10) Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Таке втручання у право відповідача на повагу до свого житла здійснюється згідно із законом (стаття 405 ЦК України), переслідує легітимну мету захист права власності позивача, і є необхідним у демократичному суспільстві для захисту вказаного права позивачки, що є пропорційним втручанням у вказані права. При цьому, суд врахував, що відповідачка [PERSON] будучи зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , фактично втратила інтерес до вказаного житла, оскільки досить довго не проживає у ньому. Наявність поважних причин, з якими чинне законодавство України пов`язує можливість збереження за відповідачкою житлового приміщення, судом не встановлено. Також не встановлено відомостей про те, що відповідачка цікавиться спірним житлом, або даних про те, що вона зверталася до правоохоронних органів або суду відносно захисту своїх житлових прав та інтересів. Відповідачка більше року не проживає в житловому будинку за місцем своєї реєстрації, не приймає участі в утриманні квартири, не сплачує вартість нарахованих на неї житлово-комунальних послуг. Суду не надано доказів того, що у спірній квартирі наявні/відсутні особисті меблі, предмети побуту та речі відповідачки. Вказані обставини дають суду підстави вважати позовні вимоги доведеними та обґрунтованими, а відтак такими, що підлягають задоволенню та визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до\~частини першої\~статті 141\~ЦПК України\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог.\~Оскільки позов\~задоволений в\~повному обсязі,\~з відповідачки\~на користь\~позивачки підлягає\~стягненню судовий\~збір, проте, оскільки позивачкою не заявлена вказана вимога, судовий збір розподілу не підлягає.

Outcome: approved