Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-11 00:00:00

У січні\~2024\~року позивач\~звернулася до\~суду з\~позовом до\~Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«Кей-Колект»,\~Акціонерного товариства\~«УкрСиббанк» про\~визнання договору\~факторингу недійсним. В обґрунтування позову зазначила, що 28.03.2006 між нею та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір №11000540000 на суму 174800,00 доларів США зі строком повернення до 27.03.2016 зі сплатою відсотків у розмірі 12,5%. 11.06.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №4, за яким право вимоги кредитної заборгованості [PERSON] за кредитним договором відступлено ТОВ «Кей-Колект». Утім, [PERSON] не була стороною вказаного договору, а дізналась про його укладення лише 01.08.2023. На підставі викладеного, просила суд визнати недійсним договір факторингу №4 від 11.06.2012 укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект». Ухвалою суду від 26 січня 2024 року справу прийнято до свого провадження та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Представник відповідача АТ «УкрСиббанк» надав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечував у повному обсязі. Так, зазначив, що позивач не є стороною оспорюваного договору та не надала жодних доказів про те, які саме її цивільні права або інтереси порушені укладенням договору факторингу. Також звернув увагу суду, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності. На підставі викладеного, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» надав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечував у повному обсязі, оскільки позивачем не доведено наявність факту порушення спірною угодою її прав та інтересів, а тому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Крім того, просив застосувати строк позовної давності. На підставі викладеного, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 28.03.2006 між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір №11000540000 на суму 174 800,00 доларів США зі строком повернення до 27.03.2016 зі сплатою відсотків у розмірі 12,5%. 11.06.2012 між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №4, за яким право вимоги кредитної заборгованості [PERSON] за кредитним договором №11000540000 відступлено ТОВ «Кей-Колект». Згідно з договором факторингу №4 від 11.06.2012 ПАТ «УкрСиббанк»\~відступило ТОВ «Кей-Колект» свої права вимоги за зобов`язаннями позивача по кредитному договору №11000540000 від 11.06.2012. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Водночас, розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні. Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до ч. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» під час укладання оспорюваного правочину було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення договору, а позивачем не доведено факту порушення її прав, у зв`язку з укладенням вищезгаданого договору. Доводи позивача [PERSON] про те, що відступлення права вимоги відбулося без її згоди, що тягне за собою визнання такого правочину недійсними є безпідставними, оскільки заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, що передбачено вимогами ст. 516 ЦК України. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Враховуючи, що ТОВ «Кей-Колект» відповідно до договору факторингу №4 від 11.06.2012 набуло всіх прав і обов`язків кредитора, ПАТ «Укрсиббанк» інформація була передана законно. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Тому, дослідивши всі матеріали справи, надавши належну оцінку наданим доказам, а також виходячи із принципів справедливості, добросовісності і розумності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. \~ \~ \~ \~ З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести на позивача.

Outcome: dismissed