Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з уточненим позовом, в якому просить в порядку поділу майна подружжя стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля «HYUNDAI TUCSON», 2008 року випуску, д.н. [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , в розмірі 125925,00 грн., відшкодувати судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилається на те, що із відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 09.06.2017, судовим рішенням від 10.03.2020 шлюб було розірвано. Під час шлюбу було набуто майно, а саме - транспортний засіб автомобіль «HYUNDAI TUCSON», 2008 року випуску, д.н. [NUMBER] , номер шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , [NUMBER] , який було зареєстровано на ім`я відповідача 30.05.2018 р. Ринкова вартість транспортного засобу, згідно звіту про оцінку майна, становить 251850,00 грн. На теперішній час автомобіль відчужений відповідачем на підставі договору купівлі-продажу 09.10.2019 р., проте позивачем згода на таке відчуження не надавалась. У зв`язку із чим, позивач просить в порядку поділу майна подружжя стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля. Представником відповідача\~ адвокатом\~Погореловою О.В.\~подано відзив,\~в якому\~остання заперечує\~щодо задоволення\~позову,\~зазначає,\~що автомобіль\~був відчужений\~за згодою\~дружини в\~період шлюбу,\~гроші з\~продажу були\~використані в\~інтересах сім`ї,\~в тому\~числі і\~на лікування\~позивача. Також, позивачем не надано доказів на підтвердження необізнаності щодо продажу автомобіля. Крім того, представник відповідача зазначає, що справа надійшла до суду у квітні 2023 р, проте оцінка автомобіля проведена у квітні 2020 року, що суперечить вимогам законодавства. Представником позивача адвокатом Фроленко В.В. подано відповідь на відзив, в якому остання позовні вимоги підтримує, вказує, що відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що позивач надавала згоду на відчуження автомобіля. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити. В судовому\~засіданні представник\~відповідача просила\~відмовити у\~задоволенні позовних вимог. В судове засідання позивач та відповідач не з`явились, про місце, дату і час судового засідання повідомлені своєчасно і належним чином, представники не заперечували щодо розгляду справи за відсутності своїх довірителів Таким чином, суд дійшов висновку про проведення судового засідання, призначеного на 10.04.2024 року, за відсутності позивача та відповідача, повідомлених про місце, дату і час слухання справи, за участі їх представників. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Так, судом встановлено, що Сторони у справі, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.06.2017. Згідно інформації Регіонального сервісного центру в Харківській області Міністерства внутрішніх справ України 30 травня 2018 року на ім`я [PERSON] було зареєстровано транспортний засіб - автомобіль «HYUNDAI TUCSON», кузов № [NUMBER] , д.н. [NUMBER] . Вподальшому, 09.10.2019 даний автомобіль було перереєстровано на іншого власника на підставі договору купівлі-продажу № 7089/19/012187. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.03.2020 у справі № 641/10110/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до\~ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно\~ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до\~ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Ст.70, ч. 1 ст. 71 СК України передбачено, що У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки спірне майно є спільною сумісною власністю сторін по справі, то частки кожного з них є рівними. Сторонами не оспорювалось, що автомобіль HYUNDAI TUCSON», 2008 року випуску, д.н. [NUMBER] , придбаний у період шлюбу між позивачем та відповідачем, є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку із чим даний факт не є предметом доказування у справі. В судовому засіданні представника відповідача заперечувала проти позову. При цьому, зазначила, що договір купівлі-продажу був вчинений в органах МВС та форма договору не передбачає згоди другого співвласника. Також, представник відповідача вказала, що, оскільки сторони перебували у шлюбі, презюмується, що позивач була обізнана щодо продажу автомобіля, та, виходячи з того, що на той момент сторони мали спільний побут та бюджет, то всі витрати робились за взаємною згодою. Зазначила, що гроші від продажу автомобіля були витрачені, зокрема, на лікування позивача, проте документально підтверджуючі дані щодо цього факту в неї відсутні. Також, пояснила, що обставини передачі грошових коштів в сумі 49000,00 грн., згідно договору купівлі-продажу, від покупця продавцю (відповідачу) їй не відомі, також, їй не відомо щодо осіб, у користуванні яких перебуває автомобіль після продажу. Не оспорювала твердження представника позивача щодо продажу автомобіля сестрі відповідача, вважала невірним визначення вартості авто згідно звіту про оцінку майна від 01.04.2020, оскільки до уваги може прийматись лише оцінка авто на час розгляду справи. Будь-яких клопотань суду не заявляла. В судовому засіданні представник позивача оспорювала обізнаність позивача щодо вказаної угоди та надання нею згоди на укладення договору купівлі-продажу, а також зазначила, що грошові кошти, отримані за даною угодою, на потреби сім`ї не витрачались. Також, представник позивача вказала, що про факт продажу автомобіля позивач дізналась з відповіді на адвокатський запит в квітні 2020 року, крім того, згода на продаж автомобілю повинна бути надана другим із подружжя в письмовій формі й даний факт повинен бути підтверджений стороною відповідача. Крім того, зазначила, що автомобіль був проданий за суму 49000,00 грн. сестрі відповідача, тоді як, згідно звіту про оцінку майна від 01.04.2020, вартість автомобіля складала 251850,00 грн. Зауважила, що кошти від продажу автомобіля були витрачені відповідачем не на потреби сім`ї, оскільки на момент відчуження автомобіля сім`я позивача та відповідача фактично розпалась та про долю цих грошових коштів позивачу не відомо, як і не відомо щодо подальшого використання автомобіля. Оцінюючи доводи сторін, суд приймає до уваги положення ч. 3 ст. 61 СК України, відповідно до якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та враховує положення ч. 3 ст. 65 СК України, згідно якої, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Також, з правової позиції, викладеної в постанові ВСУ № 158/2229/16-ц від 30.01.2019 р., вбачається, що автомобіль є цінною річчю, а тому його продаж може здійснюватися лише за письмової згоди другого з подружжя. Таким чином, як вбачається з вимог закону, автомобіль є цінною річчю, й його продаж може здійснюватися лише за письмової згоди другого з подружжя. Також, відповідно до правової позиції, викладеної в Постанові ВСУ від 27 квітня 2016 року по справі №?6-486цс16 зазначено, що у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Крім того, ВСУ у рішеннях по аналогічних справах зазначає, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки. За змістом наведених норм, факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. Проте,\~з договору\~комісії №\~7089/19/012187\~від 09.10.2019\~р.\~вбачається,\~що Комісіонер\~ ТОВ\~«Автоконсалтинг Україна»\~зобов`язався за\~дорученням Комітента\~ [PERSON] \~вчинити правочини\~щодо продажу\~ТЗ «HYUNDAI\~TUCSON»,\~2008\~року випуску,\~д.н.\~ [NUMBER] .\~Згідно із\~договором купівлі-продажу\~транспортного засобу\~від 09.10.2019\~р.\~№ 7089/19/12187, ТОВ «Автоконсалтинг Україна» продав, а [PERSON] придбала автомобіль «HYUNDAI TUCSON», 2008 року випуску, д.н. [NUMBER] , ціна транспортного засобу складає 49000,00 грн. Будь-яких відомостей щодо згоди другого співвласника автомобіля дані договори не містять. Також, як вбачається з відповіді на запит з Регіонального сервісного центру в Харківській області Міністерства внутрішніх справ України, 30 травня 2018 року на ім`я [PERSON] було зареєстровано транспортний засіб - автомобіль «HYUNDAI TUCSON», кузов № [NUMBER] , д.н. [NUMBER] . Вподальшому, 09.10.2019 даний автомобіль було перереєстровано на іншого власника на підставі договору купівлі-продажу № 7089/19/012187. Відповідно до частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно із положеннями статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Оцінуючи надані в судовому засіданні сторонами докази, суд дійшов висновку, що будь-яких підтверджуючих даних щодо обізнаності позивача про вчинену відповідачем угоду про продаж автомобіля, а також надання нею згоди на вчинення такого правочину, витрачання грошових коштів від продажу автомобіля на потреби сім`ї - суду не надано, оскільки, договір купівлі-продажу від 09.10.2019 р. такої інформації не містить, також суду доказів на підтвердження даного факту стороною відповідача не надано. Крім того, будь-яких клопотань з цього приводу представником відповідача в судовому засіданні не заявлялось. Також, твердження представника відповідача щодо презумпції обізнаності та згоди позивача на вчинення даного правочину щодо продажу автомобіля спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами, в зв`язку із чим, оцінюються судом критично. Крім того, згідно з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно Також, суд приймає до уваги, що автомобіль, відповідно до звіту про оцінку майна від 01.04.2020, був оцінений на суму 251850,00 грн., тоді як ціна транспортного засобу в договорі купівлі-продажу, покупцем за яким є сестра відповідача, є значно нижчою та складає 49000,00 грн. Згідно із положеннями статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статті 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 79 ЦПК України визначено що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до вимог статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Аналізуючи наведенні вище норми чинного законодавства, що регламентують поняття допустимості та належності доказів наданих сторонами, суд не погоджується з думкою представника відповідача щодо недопустимості наданого стороною позивача звіту про оцінку транспортного засобу від 01.04.2020 як доказу на підтвердження вартості спірного майна, оскільки останній складений відповідно до вимог чинного законодавства, порушення процедури одержання останнього не виявлено і в сукупності з іншими наданими позивачем доказами він доводить обставини на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, крім того, звіт був складений 01.04.2020 р., тоді як позивач звернулась до суду з позовом 17.04.2020 р. Разом з тим, суд враховує, що представником відповідача клопотань щодо призначення товарознавчої експертизи не заявлялось Таким чином, враховуючи, що набуте сторонами в період шлюбу спірне нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, проте відповідач відчужив його без письмової згоди позивача як іншого із подружжя, на свій розсуд, не в інтересах сім`ї та не на її потерби, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу в сумі 125925,00 грн. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 2, 3, 8 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові втирати витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Разом з тим, на підтвердження розміру понесених витрат на правову допомогу представником позивача адвокатом Фроленко В.В. надано: -копію договору про надання правової допомоги [PERSON] від 20.03.2020 року; - додатковою угодою погодження договірної ціни додатку до Договору про надання правової допомоги від 30.03.2020 р., квитанціями до прибуткового касового ордера від 30.03.2020, 30.04.2020, 30.05.2024 р., відповідно до яких за надані адвокатом послуги позивачам сплачено в загальному розмірі 5000,00 грн. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до постанови Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо в визначаються в договорі про надання правової допомоги (ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). Відповідно до вимог діючого законодавства, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі N 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі N 910/906/18. Суд, враховуючи, що відповідачем заяву про зменшення судових витрат на правничу допомогу до суду не подано, беручи до уваги, те, що позовні вимоги задоволено повністю, оцінюючи обґрунтованість заяви представника позивача, в контексті положення частини четвертої статті 137 ЦПК України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, вважає, що заявлена представником позивача сума є співмірною та приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в повному обсязі. Частиною 1 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved