Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача, зазначивши, що перебував у фактичних шлюбних відносинах з останньою, за час якого у сторін народилася спільна дитина - [PERSON] , [INFO] . Спільне проживання з відповідачем припинене з 2015 року. З того часу дитина проживає з позивачем, виховується ним та перебуває на його матеріальному утриманні. Відповідач з дитиною не проживає з 2015 року, нею не опікується, участі у її вихованні та/чи утриманні не приймає, будь-який зв`язок з дитиною не підтримує. При цьому, жодних перешкод у вихованні дитини та спілкуванні з нею відповідач не має. Єлизавета біологічну матір не знає, оскільки на момент коли відповідач її покинула, дитині було лише 1,5 року, тому в силу віку її не пам`ятає. Відповідач не займається вихованням та утриманням дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною взагалі; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання дитиною освіти. У зв`язку з викладеним позивач просив суд позбавити батьківських прав відповідача відносно дитини [PERSON] , [INFO] . А також, просив суд стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини від доходу (заробітку), але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня подання заяви до суду. 29 листопада 2023 року ухвалою суду дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Відповідач правом подачі відзиву на позов не скористалась. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити, надали суду пояснення аналогічні викладеним у позові. Відповідач до суду не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, про причину неявки суд не повідомила. Матеріли справи містять нотаріально посвідчену заяву відповідача про визнання позову про позбавлення її батьківських прав та розгляд справи у її відсутність. Представник третьої особи в судовому засіданні просила суд винести рішення в інтересах малолітньої дитини, а саме задовольнити позов. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши докази в їх сукупності, вважає, позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , що видане 13.11.2013 р. Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції. Відповідач з дитиною не проживає з 2015 року, що підтверджується актом від 25.10.2023 р., підписаним головою квартального комітету № 26 І.В. Батаєвою. Відповідно до характеристики гімназії № 116 Дніпровської міської ради, де дитина навчається з 2019 року, мати, [PERSON] , з дитиною не спілкується , з сім`єю не проживає більше восьми років. У вихованні дитини участі не бере. З класним керівником на зв`язок не виходить, батьківські збори не відвідує. З виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого щодо [PERSON] , [INFO] , встановлено, що дитина від перших пологів, на першому року життя дитина не хворіла, перебувала під наглядом мами. На другому році життя - 1 рік 4 місяці, мама дівчинки відмовилась від дитини, та з даного періоду на прийомі у лікаря дитина [PERSON] завжди була з бабусею [PERSON] , [INFO] , або татом [PERSON] , [INFO] . Мати [PERSON] , [INFO] , з 2015 року на прийом до лікаря не з`являлась, іншими засобами зв`язку (смс, вайбер, телеграм, e-mail) з сімейним лікарем станом здоров`я її дитини не цікавилась. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Також необхідно зазначити, що Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року зазначив, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Враховуючи той факт, що відповідач свідомо самоусунулася від виховання дитини та матеріального її утримання, не виявляє бажання змінювати свою поведінку, крім того, нотаріально засвідченою заявою повідомила про її згоду на позбавлення батьківських прав, суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідає найкращому забезпеченню прав та законних інтересів дитини. Вирішуючи даний спір, суд враховує висновок Органу опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 19.03.2024 року № 4/5-198 про доцільність та відповідність інтересам дитини позбавлення батьківських прав відповідача відносно її дитини, оскільки оцінюючи докази у зазначеній справі, суд дійшов висновку про свідоме ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, вона взагалі не приймає участі у вихованні дитини, її не відвідує та не спілкується з нею, ухиляється від утримання дитини. Також, під час судового розгляду справи у порядку статті 171 Сімейного кодексу України судом було з`ясовано думку дитини [PERSON] , яка підтвердила викладені у позові обставини та зазначила, що рідну матір вона не знає та жодного разу її не бачила, вона проживає разом з бабусею, батьком та його дружиною, яку називає мамою. Судом під час розгляду справи не встановлено, що відповідачу чинилися перешкоди належним чином виконувати свої батьківські обов`язки, або що відповідач не виконує батьківські обов`язки з поважних причин, тому, з урахуванням інтересів дитини суд вважає, що мати дитини свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, а тому вимога щодо позбавлення останньої батьківських прав підлягає задоволенню. Що стосується вимог щодо стягнення аліментів суд приходить до наступного. Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 180 СК України, обов`язок утримання дітей до досягнення ними повноліття, є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Відповідно до частини першої статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, проте такої домовленості сторони, як встановлено в ході дослідження матеріалів справи, не досягли. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.1ст.183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. З урахуванням віку та потреб малолітньої дитини, суд вважає за доцільне позовні вимоги щодо стягнення аліментів задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти щомісячно у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання малолітньої [PERSON] , [INFO] , до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 03 листопада 2023 року. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судові витрати по справі, що складаються з судового збору в розмірі 1073,60 грн., а також судовий збір на користь позивача в розмірі 1073,60 грн.

Outcome: approved