Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-17 00:00:00

16.02.2024 позивач звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до ТОВ «Технополіс-1», в якому просить стягнути з відповідача на її користь 15 868,15 грн заборгованості по заробітній платі без вирахування податків та інших обов`язкових платежів; 35 873,54 грн заборгованості по заробітній платі, виплату якої провести після утримання податків та інших обов`язкових платежів на користь держави; 88 586,13 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.08.2023 по 18.02.2024; 3 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди. Ухвалою судді від 20.02.2024 дану справу залишено без руху. Ухвалою судді від 26.02.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 14.03.2024. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 14.03.2024 задоволено клопотання позивача та витребувано, у строк до 15.04.2024, у ТОВ «Технополіс-1» довідку про розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] , розрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100; довідку про розмір заборгованості із нарахованої, але невиплаченої [PERSON] заробітної плати. Відкладено судове засідання на 18.04.2024. У судове засідання 18.04.2024 сторони не з`явилися, про час і місце розгляду справи оповіщені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Позивач у позовній заяві просила розглядати справу за її відсутності, зазначивши про підтримку позову, дала згоду на заочний розгляд справи. Відповідач відзиву не подав. За письмовою згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, у відповідності до статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). За правилом частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 13.10.2015 позивача [PERSON] було прийнято на посаду старшого касира торговельного залу до Чернігівської філії ТОВ «Технополіс-1». 31.03.2022 звільнено з роботи за переведенням до ТОВ «Технополіс-1» згідно пункту 5 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі за текстом КЗпП України). 01.04.2022 прийнято на посаду старшого касира торговельного залу за переведенням з Чернігівської філії ТОВ «Технополіс-1» філії 1, департаменту з роздрібної торгівлі(а.с. 13-14). 17.08.2023 позивача звільнено із займаної посади за угодою сторін згідно пункту 1 статті 36 КЗпП України, що підтверджується записом у трудовій книжці серії [NUMBER] від 03.03.2009 та копією наказу про припинення трудового договору № Т01/16/08/004 від 17.08.2023 (а.с. 14, 15). Із копії вищевказаного наказу № Т01/16/08/004 від 17.08.2023 убачається, що [PERSON] має бути виплачена компенсація за 83 невикористаних календарних дні відпустки (а.с. 15). Проте, при звільненні відповідач не провів з позивачем повного розрахунку. Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (форма ОК-7) у березні 2022 року Чернігівською філією ТОВ «Технополіс -1» позивачу було нараховано 24\~085,86 грн (а.с. 16-18). Проте, із зазначеної суми фактично виплачено лише 3\~520,96 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку позивача № [NUMBER] , на який вона отримувала заробітну плату в АТ «Ощадбанк» (а.с. 20-78). За вирахуванням\~податків та\~інших платежів,\~які вже сплачені відповідачем відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (форма ОК-7),\~сума до\~виплати становить\~ 19\~389,11 грн (24\~085,86 грн 4\~696,75 грн (19,5% податків та інших обов`язкових платежів)). Оскільки,\~фактично позивачу\~було сплачено\~лише 3\~520,96\~грн, заборгованість відповідача\~перед позивачем\~по заробітній\~платі за березень 2022 року становить 15\~868,15 грн (19\~389,11 грн - 3\~520,96 грн), яка до цього часу не виплачена. Крім того, із вищевказаних індивідуальних відомостей про застраховану особу за формою ОК-7 убачається, що на момент звернення до суду із даним позовом [PERSON] не виплачена заробітна плата за липень та серпень 2023 року (а.с. 16-18). Як убачається із довідки від 11.10.2023 № Т0100000139, виданої головним бухгалтером ТОВ «Технополіс-1», сукупний дохід позивача за період з 01.03.2023 по 17.08.2023 склав 86\~078,00 грн, з яких: 14\~539,00 грн за липень 2023 року; 21\~334,54 грн - за серпень 2023 року (а.с. 19). Отже, заборгованість відповідача по виплаті заробітної плати [PERSON] за липень-серпень 2023 року становить 35\~873,54 грн (14\~539,00 грн + 21\~334,54 грн), яка до цього часу не виплачена. Відповідно до\~статті 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно із частиною першою\~статті 47 КЗпП України\~роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Частиною першою\~статті 116 КЗпП України\~встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі\~невиплати з\~вини роботодавця\~належних звільненому\~працівникові сум\~у строки,\~зазначені статтею\~116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (частина перша\~статті 117 КЗпП України). Відповідно до\~статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з частинами третьою, четвертою статті\~12, частин першої, шостої статті\~81 ЦПК України\~учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підтвердження своїх доводів про невиплату відповідачем заробітної плати при звільненні позивачем надано індивідуальні відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (форма ОК-7), довідку від 11.10.2023 № Т0100000139, видану головним бухгалтером ТОВ «Технополіс-1» та виписку по картковому рахунку позивача. Ураховуючи викладене, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за березень 2022 року у розмірі 15\~868,15 грн, за липень-серпень 2023 року у розмірі 35\~873,54 грн. Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.08.2023 по 16.02.2024 (день звернення до суду) суд виходить з наступного. Статтею 117 КЗпП України\~встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Відповідно до пункту 20\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~24.12.1999\~№ 13\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства про\~оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~статті 117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як встановлено судом, відповідачем порушені строки виплати заробітної плати позивачеві, повний розрахунок не проведений і на час розгляду справи, вина власника не виключається при фінансових труднощах підприємства чи відсутності коштів на розрахунковому рахунку, отже з відповідача на користь позивача відповідно до\~статті 117 КЗпП України\~слід стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні. Середній заробіток працівника визначається згідно\~статті 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~Постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 08.02.1995\~№ 100 (далі за текстом Порядок). Відповідно до пункту 8\~вищевказаного Порядку\~передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до\~абзацу п`ятого\~пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Позивачем у позовній заяві наведено розрахунок із 18.08.2023 по 16.02.2024 (день звернення до суду), згідно з яким розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 88\~586,13 грн. Із довідки від 11.10.2023 № Т0100000139 убачається, що заробітна плата [PERSON] за червень 2023 року становить 14\~539,00 грн, за липень 2023 року 14\~539,00 грн; число робочих днів за цей період становить 43 дні. Середньоденна заробітна плата складає 676 грн 23 коп. (29\~078,00:43). Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.08.2023 до 16.02.2024 (день звернення до суду) за 131 робочий день становить 88\~586,13 грн (676,23 грн х 131 день). Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені\~статтею 117 КЗпП України\~правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений\~статтею 117 КЗпП України\~механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні за правилами\~статті 117 КЗпП України, чинними на час звільнення позивача, не була обмежена в часі та не залежала від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене\~статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України)\~така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому\~статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. З огляду на викладене, порушене право позивача підлягає захисту, тому суд вважає необхідним стягнути з ТОВ «Технополіс-1» на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 88\~586,13 грн з наступним утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів. Згідно з положеннями частин шостої, сьомої та десятої статті 84 ЦПК України будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду. Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали. У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Як зазначалось вище, ухвалою суду від 14.03.2024 витребувано, у строк до 15.04.2024, у ТОВ «Технополіс-1» довідку про розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] , розрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100; довідку про розмір заборгованості із нарахованої, але невиплаченої [PERSON] заробітної плати. Відкладено судове засідання на 18.04.2024. Ураховуючи не виконання відповідачем вимог ухвали суд визнає зазначені позивачем у позовній заяві обставини щодо розміру заборгованості та середньоденної заробітної плати. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин. Тобто за умови порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 К3пП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постанові від 13.02.2023 у справі № 295/2725/21, постанові від 27.04.2023 y cпpaвi № 130/2121/20. Згідно із роз?ясненнями, які містяться в пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв?язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Позивач стверджує, що в усному порядку зверталася до відповідача стосовно виплати належних їй грошових коштів, також вела особисте листування через месенджери з бухгалтером підприємства. Проте, ніяких конкретних строків виплати заборгованості по заробітній платі названо не було. Із моменту звільнення позивача вже пройшло 6 місяців, тобто період затримки розрахунку є значним. Весь цей час вона постійно хвилювалася, розраховувала на добросовісність відповідача та виконання ним свого встановленого законодавством обов?язку, що значно вплинуло на її емоційний, моральний та психологічний стан. Крім того, зазначає, що сума заборгованості по заробітній платі також є вагомою для позивача; це грошові кошти, якими вона б могла скористатися для нормальної організації свого життя та розраховувала на них. Ураховуючи характер неправомірних дій відповідача, його поведінку після невиплати заробітної плати, тривалість порушення прав позивача, суд вважає, що стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 3\~000,00 грн відповідатиме засадам розумності, виваженості та справедливості. Згідно вимог\~статті 141\~ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір. Згідно з пунктом 2 частини першої\~статті 430\~ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Ураховуючи викладене,

Outcome: approved