Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу. Заявлені позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 15.05.2023 року внаслідок розірвання шлюбу позивачу відновлено дошлюбне прізвище [PERSON] . 07.04.2023 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів у іноземній валюті в сумі 3000 доларів США. В підтвердження виникнення зобов`язань між сторонами, відповідач видав позивачу власноручно написану та підписану ним розписку, згідно якої він отримав у позивача в борг гроші в сумі 3000 доларів США та зобов`язується їх повернути в строк до 01.01.2024 року. Однак, ні в зазначений в розписці строк (01.01.2024), ні станом на день подання позовної заяви, отримані грошові кошти відповідач позивачу не повернув. При намаганні позивача зв`язати з відповідачем, щоб з`ясувати обставини неповернення ним грошових коштів, відповідач ігнорує, на телефонні дзвінки позивача не відповідає. Враховуючи викладені обставини, позивач вимушена звернутись із позовною заявою до суду за захистом своїх цивільних прав, порушених відповідачем. Просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму основного боргу в розмірі 3000,00 доларів США, що еквівалентно 114520,20 грн., за офіційним курсом на день подання позову та понесені судові витрати по справі. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 15.02.2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. 25.03.2024 року представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву в якому просить відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача на користь позивача судові витрати, а також поновити строк для подання відзиву. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що 08.03.2024 року [PERSON] уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом Волощуком В.В. та було ознайомлено з матеріалами справи та ухвалою про відкриття провадження, а тому вважаю за можливе скористатися правом на поновлення строку на подання відзиву. Позивач стверджує, що 07.04.2023 року між сторонами було укладено договір позики грошових коштів у іноземній валюті в сумі 3000 доларів США. На підтвердження виникнення зобов`язань між сторонами, відповідач надав позивачу боргову розписку, згідно якої він отримав в борг грошові кошти в сумі 3000 доларів США, та вказав про обов`язок їх повернути до 01.01.2024 року. Але з даними обставинами вкладеними в позовній заяві погодитися не можливо. 10.01.2017 року між позивачем та відповідачем, був укладений шлюб, який в подальшому 15.05.2023 року рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області було розірвано. 29.09.2021 року у період перебування у шлюбі сторонами був придбаний за договором купівлі-продажу житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудам за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , площею 0,2459 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд на праві спільної сумісної власності. Після розлучення сторони дійшли згоди щодо поділу вищевказаного майна, що набуте ними під час шлюбу, а саме відповідач сплатить позивачу половину вартості набутого під час шлюбу майна вартість якого складає 3000 доларів США. Тобто фактично дана розписка була написана для гарантії сплати відповідачем позивачу половини вартості спільного майна подружжя в рахунок його компенсації. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач нібито позичила відповідачу грошові кошти в сумі 114520 грн. 20 коп., а тому вразі виникнення договірних зобов`язань необхідно було укласти договір позики в письмовій формі, чого вчинено не було. Також зазначає, що зміст розписки не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу. Наявність у наданій позивачем розписці зобов`язань повернути борг у грошовій сумі, не може свідчити про те, що між сторонами було укладено договір позики та те, що позивачем було передано відповідачу грошові кошти, оскільки даний борг міг виникнути на підставі інших правовідносин. За таких обставин позивачем не доведено факт передачі відповідачу грошових коштів, які він вимагає повернути, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Позивач в судове засідання не з`явилася. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, у задоволенні позову просили відмовити в повному обсязі з підстав зазначених у відзиві, просили зменшити розмір витрат позивача на правову допомогу, оскільки такий завищений та не співмірний зі складністю справи. Також додатково відповідач зазначив, що розписку писав в м. Гайворон в кабінеті адвоката Волошина М.Г., який і диктував її. Коли написав розписку кошти не отримував. Суму зазначену у розписці відповідач мав віддати аби позивач не мала претензій при поділі майна подружжя, саме з цією метою він писав боргову розписку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказав, що надав [PERSON] згідно доручення про надання правової допомоги № 34 від 30.03.2023 року правову допомогу щодо поділу майна подружжя. 03.04.2023 року до його робочого місця з`явилась позивач по справі та вказала, що хоче поділити майно набуте з чоловіком під час шлюбу: будинок та автомобіль, які були придбані в 2020 році, а також побутові речі. Наступна зустріч 07.04.2023 року вже була з позивачем та відповідачем по справі, аби без звернення до суду поділити майно подружжя. Позивач оцінила свою частку у спільному майні подружжя в 3000 доларів США, якщо відповідач сплатить дані кошти, вона не матиме претензій. Так як у відповідача не було таких коштів він написав розписку. Жодних коштів при написанні розписки не передавалось. Вислухавши пояснення відповідача, представників сторін, покази свідка, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені певні обставини. Згідно копії розписки від 07.04.2023 року, оригінал якої було досліджено судом в судовому засіданні, [PERSON] позичив (взяв у борг) у [PERSON] 3000,00 доларів США, позичені гроші зобов`язався повернути [PERSON] до 01.01.2024 року (а.с. 8). Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 15.05.203 року, справа №385/630/23, розірвано шлюб поміж [PERSON] та [PERSON] , після реєстрації розірвання шлюбу [PERSON] відновлено дошлюбне прізвище [PERSON] (а.с. 11-12). Норми права, які застосовує суд при вирішенні спірних правовідносин. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 501/1243/20, провадження № 61-14794 св 21. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Окрім цього, Верховний Суд при розгляді цивільної справи № 388/1354/17-ц (провадження №61-45859св18) зазначив, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Висновки суду за результатами позову. У справі яка розглядається надана позивачем розписка містить у собі всі складові, які дають підстави вважати про укладення між сторонами саме договору позики. Розписка містить дані щодо умови отримання позичальником у борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення, дати отримання коштів (07.04.2023), а також дати їх повернення 01.01.2024. Відповідач [PERSON] не виконав умов укладеного із позивачем [PERSON] договору позики, оформленого розпискою від 07.04.2023 року, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти в розмірі 3000,00 доларів США не повернув, тому боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму боргу. Відтак, вимогу про стягнення заборгованості за договором позики суд визнає обґрунтованою. Разом з тим, суд не приймає до уваги покази доводи представника відповідача викладені у відзиві на позовну заяву, що розписка не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів та те, що розписка була написана для гарантії сплати відповідачем позивачу половини вартості спільного майна подружжя в рахунок його компенсації, оскільки такі спростовуються оригіналом дослідженої в судовому засіданні розписки. Вказана розписка\~містить відомості,\~що відповідач\~зобов`язується повернути\~3000\~доларів США,\~які позичив\~(взяв\~у борг) у [PERSON] , до 01.01.2024 року. Дана розписка не містить жодних відомостей, що вона являється гарантією сплати відповідачем позивачу половини вартості спільного майна подружжя в рахунок його компенсації. Також суд не приймає до уваги покази свідка [PERSON] щодо наявності між сторонами інших договірних відносин ніж позика, оскільки належних та допустимих доказів зазначеного факту, суду не надано. Суд звертає увагу, що в силу ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Щодо судових витрат. Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Згідно зі статтею 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням (частина перша статті 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). За частиною першої, другої статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Аналогічні положення викладені в частинах першій, другій статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року (зі змінами, затвердженими З`їздом адвокатів України 15 лютого 2019 року) (далі - Правила адвокатської етики). Відповідно до частини третьої статті 28 Правил адвокатської етики розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. З огляду на викладене, суд зауважує, що правовідносини домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, які склалися між адвокатом та клієнтом, в межах чого розглядаються питання зобов`язання про сплату та строки сплати. Втручання суду у договірні відносини між адвокатом і клієнтом з питань визначення розміру гонорару чи його зменшення можливо лише за умови обґрунтованості та наявності доказів підтвердження невідповідності витрат фактично наданим послугам (постанови Верховного Суд від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19, від 21 квітня 2021 року у справі № 488/1363/17, провадження № 61-11991св20). Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Цивільним процесуальним законом врегульовані критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, зокрема гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу в справі. Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто саме зацікавлена сторона повинна вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved