Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-07 00:00:00

29.01.2024 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , про встановлення факту нецільового витрачення аліментів та внесення аліментів на особистий рахунок дитини. В своєму позові посилається на те, що з відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі з 2007 року. У шлюбі у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Однак спільне подружнє життя між сторонами не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства. За рішенням Фастівського міськрайонного суду від 21.06.2022 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу дитина проживає з відповідачем. Відповідно до судового наказу від 03.02.2023 року з позивача на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини у розмірі частини від усіх видів заробітку, щомісячно до досягнення дитини повноліття. 06.02.2023 року відкрито виконавче провадження з виконання даного рішення суду. З січня 2023 року з заробітної плати позивача утримуються аліменти та перераховуються відповідачу. У період з січня 2023 року по січень 2024 року позивачем було сплачено грошові кошти на загальну суму 37500 грн, крім цього позивачем були потрачені кошти на продукти харчування, одяг, взуття, іграшки для розвитку дитини, витрати на оздоровлення. Зокрема дитина кожні вихідні перебуває за місцем проживання дідуся та бабусі. Зі слів бабусі та дідуся, а також самої доньки позивачу стало відомо, про використання коштів для задоволення своїх особистих потреб відповідача. На неодноразові намагання поговорити щодо нецільового використання коштів відповідачка виявляла невдоволення та починала висловлювати різного роду погрози в адресу позивача. Відповідачка немає власного житла, проживає в орендованій квартирі, а отже не приймає належну участь в утриманні дитини. Просить суд встановити факт нецільового витрачання аліментів [PERSON] та внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13.02.2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін по справі в судове засідання. 19.02.2024 року через канцелярію Фастівського міськрайонного суду надійшов відзив на позовну в якому зазначено, що позовні вимоги [PERSON] не визнаються відповідачем у повному обсязі. Позивач в повній мірі забезпечує потреби спільної доньки, яка проживає з нею. Щомісячні аліменти не покривають потреби дитини. Додає чеки та квитанції які підтверджують, що відповідач використовує кошти з аліментів на дитину цільово. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, а також зазначив, що дитина повідомила йому, що відповідач використовує кошти на поїздки в Карпати, різноманітні розваги. Приготуванням їсти займається тоді коли приходить до них чужий чоловік. Дитина при відвідуванні баби та діда просить надати їй їсти. Відповідач в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала та суду повідомила, що ініціатором примусового стягнення аліментів був позивач. Кошти які отримує від позивача використовує цільово на дитину. Позивачем не було надано належних доказів, що підтверджували позовні вимоги. Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні зазначила, що позивач не звертався до органу, як це передбачено Законом для проведення перевірки по встановленню нецільового використання аліментів, які сплачуються ним на дитину. Також, позивачем не підтверджено належними доказами нецільового використання коштів, які він сплачує в рахунок аліментів на дитину. Вважає позов безпідставним та необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. За змістом частини першої статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права. Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. При розгляді справи судом встановлено, що 15 вересня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 червня 2022 року було розірвано. В період шлюбу у сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області від 20.10.2009 року. Згідно Судового наказу виданого Фастівським міськрайонним судом Київської області від 03 лютого 2023 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду (09.01.2023) до досягнення дитиною повноліття. Згідно довідки Фастівського відділу ДВС у Фастівському районі Київської області № п11631-7 від 22 січня 2024 року станом на 22.01.2024 наявна заборгованість зі сплати аліментів відсутня. Відповідно до частини першої статті 141 СК України мати батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідності до положень частин першої та другої статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно з положеннями статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Крім того, відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Право на звернення до суду з позовом про встановлення нецільового використання аліментів передбачене положеннями статті 186 СК України, за змістом якої контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Згідно з частиною третьою статті 19 СК України звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. Тобто, обов`язок перевіряти цільове витрачання аліментів покладений на орган опіки та піклування, проте правом на звернення до суду заявник може скористатися і без попереднього звернення до органів опіки та піклування, особисто зібравши необхідні докази, які підтверджують нецільове використання аліментних платежів. Разом з тим, статтею 19 СК України передбачена участь органу опіки та піклування у захисті сімейних прав та інтересів. Порядок здійснення органами опіки та піклування контролю за цільовим витрачанням аліментів на дитину затверджено наказом Міністерства соціальної політики України від 15 листопада 2018 року № 1713, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28 січня 2019 року за № 102/33073 (далі - Порядок). Як передбачено вказаним Порядком встановлено, що: у ході проведення інспекційного відвідування здійснюється обстеження умов проживання дитини з метою визначення рівня задоволення її індивідуальних потреб. При цьому береться до уваги розмір аліментів, що сплачуються на дитину (пункт 8 Порядку); у разі якщо розмір аліментів, що сплачується на дитину, не перевищує розміру двох прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку (на кожну дитину), оцінюється рівень забезпечення базових потреб дитини, а саме: забезпечення харчуванням, необхідними ліками у разі потреби, одягом та взуттям відповідно до сезону, іграшками та іншими засобами для розвитку та навчання дитини відповідно до її віку (пункт 9 Порядку); у разі якщо розмір аліментів складає понад два прожиткових мінімуми для дитини відповідного віку (на кожну дитину), підтвердженням цільового використання аліментів на дитину можуть бути: наявність облаштованих відповідними меблями та речами місць для сну та відпочинку дитини; її розвитку та навчання; приміщень для прийняття їжі та санітарно-гігієнічних потреб; обладнання для занять спортом; музичних інструментів; відвідування дитиною навчальних курсів, гуртків та секцій; відкриття на ім`я дитини банківського рахунку; витрати на оздоровлення та лікування дитини, придбання засобів реабілітації тощо (пункт 10 Порядку); під час проведення інспекційного відвідування звертається увага на зовнішній вигляд дитини, її загальний стан та самопочуття, інші ознаки, що можуть свідчити про неналежний рівень задоволення її індивідуальних потреб з урахуванням віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку (хворобливий вигляд, невідповідність ваги та зросту віку дитини, занедбаність, відсутність продуктів харчування тощо) (пункт 11 Порядку); у разі якщо дитина досягла такого віку та рівня розвитку, що може висловити свою думку, проводиться бесіда з дитиною з метою з`ясування рівня задоволення її індивідуальних потреб, зокрема у харчуванні, забезпеченні необхідним одягом, іншими речами та засобами, необхідними для її належного догляду та розвитку (пункт 12 Порядку). При цьому, пунктом 14 Порядку встановлено, що чеки, квитанції, довідки та інші документи для підтвердження цільового використання коштів одержувач аліментів може надати виключно за власним бажанням та за умови їх наявності. Також виключно за власним бажанням одержувач аліментів може надати письмове пояснення щодо цільового використання аліментів, яке долучається до висновку за результатами проведення інспекційного відвідування. Згідно з пунктом 15 Порядку протягом 5 робочих днів після проведення інспекційного відвідування складається висновок за результатами інспекційного відвідування щодо цільового витрачання аліментів на дитину за формою згідно із додатком до цього Порядку, копії якого, завірені в установленому порядку, надсилаються рекомендованими листами з повідомленням про вручення платнику та одержувачу аліментів. У разі неотримання копії висновку поштою платник та одержувач аліментів мають право звернутися за його отриманням до служби у справах дітей. Отже, факт нецільового витрачання аліментів може бути виявлено також у ході перевірки органом опіки та піклування та відображено у складеному ним висновку. Матеріали справи не містять висновку Органу опіки та піклування щодо встановлення факту нецільового використання аліментів відповідачкою. Відповідно до вимог статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Положеннями статті 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином визначена Сімейним кодексом правова конструкція обов`язку з утримання дитини стосовно того з батьків, хто проживає окремо від дитини, включає у себе обов`язок зі сплати аліментів на утримання дитини, а також обов`язок фінансування додаткових витрат на дитину. Відповідно до ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Витрачання аліментів за цільовим призначенням означає, що той із батьків або інші особи, відповідно до ст. 179 СК України, на ім`я якого вони виплачуються, зобов`язаний спрямовувати їх на забезпечення потреб дитини у харчування, одязі, в охороні здоров`я, отриманні освіти та на створення гідних умов життя дитині. Сама неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, які одержані для її утримання. Між тим, матеріалами справи не доведено нецільове використання аліментів матір`ю дитини. Позвичаем не надано жодних допустимих і належних доказів у підтвердження своїх доводів. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення Позивачем не надано доказів які б містили інформацію щодо предмета доказування, а саме стосовно нецільового витрачання матір`ю дитини аліментів, які стягуються з позивача. При цьому, відсутність фінансових документів на підтвердження щомісячних витрат не може бути єдиним і достатнім доказом використання відповідачкою отримуваних нею аліментів на особисті цілі, на користь інших осіб або на будь-які інші потреби, не пов`язані з утриманням і вихованням доньки. Виходячи із змісту норм чинного законодавства та оцінивши встановлені у справі докази і обставини, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження підстав для встановлення нецільового використання аліментів з боку відповідачки, а тому, підстав для задоволення позовних вимог щодо встановлення факту нецільового використання аліментів - немає. Враховуючи те, що позовні вимоги про встановлення способу сплати аліментів на рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України у розрізі даного спору є похідними від основної вимоги про встановлення факту нецільового використання аліментів, у задоволенні яких судом відмовлено, суд також вважає, що відсутні правові підстави для задоволення вимог і в цій частині позову. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Питання судових витрат вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed