Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Трач В.І. звернулась в суд із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона на праві спільної часткової власності є власником 1/6 частки квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 27.06.1994. Згідно даного свідоцтва співвласниками даної квартири були її рідні родичі: батько [PERSON] , мати [PERSON] , брат [PERSON] , сестра [PERSON] , брат [PERSON] . Мати позивачки [PERSON] , яка померла [INFO] свою 1/6 частку заповіла доньці [PERSON] , батькова частка після його смерті була успадкована всіма спадкоємцями по 1/36 частки. Відповідно до договору дарування часток квартири від 26.11.2020 року [PERSON] безплатно передав у власність [PERSON] , 7/36 часток квартири [ADDRESS] . Відповідно до договору дарування від 16.07.2021 року [PERSON] безплатно передала у власність [PERSON] 13/36 часток квартири [ADDRESS] . Отже на даний час частка власності [PERSON] в даній квартирі становить 3/4 частки. Згідно довідки про склад сім`ї, виданої дочірнім підприємством «Наш дім 3» Приватного підприємства «Наш дім» від 04.05.2023 року №255, в квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] - [INFO] , разом з нею зареєстровані: [PERSON] - [INFO] - сестра, зареєстрована з 04.11.1997 року по даний час; [PERSON] [INFO] - брат, зареєстрований з 08.02.2002 року по даний час; [PERSON] - [INFO] - брат, зареєстрований з 14.09.1990 року по даний час; [PERSON] - 26.09. .2014 р.н. - син, зареєстрований з 21.10.2014 року по даний час; [PERSON] - [INFO] - зареєстрований з 06.11.2011 року по даний час. Відповідач - [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає більше 13 років. З 2012 року він з своєю дружиною і дітьми, будучи власником, проживає за адресою [ADDRESS] . Всі члени його сім`ї, крім нього, зареєстровані за даною адресою. Відповідач - [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає більше 10 років, оскільки має у співвласності з братом [PERSON] житловий будинок в селі Нетерпинці Тернопільського (бувший Зборівський) району, Тернопільської області і по даний час зі своєю сім`єю проживає там. Відповідачі не проживаючи у спірній квартирі, не сплачують комунальні платежі за утримання житла, їх особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою вони не цікавляться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні інші члени її сім`ї відповідачам не чинили. В даний час в квартирі [ADDRESS] позивачка проживає з чоловіком [PERSON] , [INFO] , особою з інвалідністю третьої групи загального захворювання і дітьми: сином [PERSON] - [INFO] , що є дитиною з інвалідністю до 18 років та сином [PERSON] , що є також дитиною з інвалідністю до 18 років. При цьому, реєстрація відповідачів у належному їй будинку перешкоджає їй оформити субсидії по сплаті комунальних послуг починаючи з 2018 року. З метою досудового врегулювання спору, [PERSON] 06.10.2023 звернулась з заявою до Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради, в якій просила зняти з реєстрації [PERSON] , та [PERSON] , однак 11.10.2023 отримала лист з відмовою про вчинення таких дій. Враховуючи вищевикладене, позивач просить відповідачів [PERSON] , [PERSON] визнати такими, що втратили право на користування жилим приміщення, а саме квартирою [ADDRESS] , шляхом знаття їх з реєстрації. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11.10.2023 відкрито провадження у вищевказаній справі за правилами загального позовного провадження. Протокольною ухвалою суду від 06.03.2024 постановленою в судовому засіданні із занесенням до протоколу судового засідання без виходу в нарадчу кімнату, закрито підготовче провадження у даній справі та призначено розгляд справи по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявила клопотання про відмову від позову в частині позовних вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, та просила прийняти таку відмову, оскільки [PERSON] є співвласником квартири та зареєструвала свої права власності у встановленому законом порядку. В решті позов підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Представник позивача [PERSON] адвокат Трач В.І. підтримав клопотання позивачки про відмову від позову в частині позовних вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, в решті позовних вимог просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позову не визнала та просила відмовити у його задоволенні, одночасно зазначила, що вона, як співвласник квартири не надає згоди на визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням, шляхом зняття його з реєстрації. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомої на те суду причини, хоча про час та місце судового засідання неодноразово повідомлявся належним чином, шляхом надіслання повістки про виклик до суду на поштову адресу за його зареєстрованим місцем проживання та опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному сайті судової влади України. Про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов чи клопотання про відкладення розгляду справи не подавав. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне: Згідно свідоцтва про право власності на житло від 25.07.1994 виданого Міським бюро технічної інвентаризації згідно з розпорядженням від 27.06.1994 №7572, квартира яка знаходиться за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної власності гр. [PERSON] та членам його сім`ї [PERSON] 1/6, [PERSON] 1/6, [PERSON] 1/6, [PERSON] 1/6 та [PERSON] 1/6. Загальна площа квартири 49.3 кв.м. Як вбачається з договору дарування 7/36 часток квартири, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Н.Б. та зареєстрованого в реєстрі за №5298 від 26.11.2020, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , дарувальник [PERSON] , безоплатно передав у власність обдаровуваній [PERSON] 7/36 часток квартири [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №234242564 від 26.11.2020, 1/6 частки квартири загальною площею 49.3 кв.м., житловою площею 26,8 кв.м., за адресою [ADDRESS] на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] на підставі договору дарування, 7/36 часток квартири, серія та номер 5298 виданого 26.11.2020. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №234241439 від 26.11.2020, 1/36 частки квартири загальною площею 49.3 кв.м., житловою площею 26,8 кв.м., за адресою [ADDRESS] на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] на підставі договору дарування, 7/36 часток квартири, серія та номер 5298 виданого 26.11.2020. Як вбачається з договору дарування 13/36 часток квартири, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Н.Б. та зареєстрованого в реєстрі за №3035 від 16.07.2021, [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] 13/36 часток квартири [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №266137259 від 16.07.2021, 1/36 частки квартири загальною площею 49.3 кв.м., житловою площею 26,8 кв.м., за адресою [ADDRESS] на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] на підставі договору дарування, 13/36 часток квартири, серія та номер 3035, видавник приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Н.Б. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №266139984 від 16.07.2021, 1/3 частки квартири загальною площею 49.3 кв.м., житловою площею 26,8 кв.м., за адресою [ADDRESS] на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] на підставі договору дарування, 13/36 часток квартири, серія та номер 3035, видавник приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Фіголь Н.Б. Згідно довідок №245 від 31.03.2022 та №255 від 04.05.2023 виданих дочірнім підприємством «Наш дім 3» приватного підприємства «Наш дім», [PERSON] зареєстрована з 12.01.2006 по даний час за адресою [ADDRESS] , та разом з нею зареєстровані: [PERSON] сестра, зареєстрована з 04.11.1997 по даний час; [PERSON] брат, зареєстрований з 08.02.2002 по даний час; [PERSON] - брат, зареєстрований з 14.09.1990 по даний час; [PERSON] брат, був зареєстрований з 24.05.1995 до дня смерті, помер [INFO] ; [PERSON] син, зареєстрований з 21.10.2014 по даний час; [PERSON] син, зареєстрований з 06.09.2011 по даний час. Як вбачається з посвідчення серії [NUMBER] виданого 29.06.2016 УПСЗН Зборівської РДА, [PERSON] є особою з інвалідістю ІІІ групи за загальним захворюванням. Згідно посвідчення серії [NUMBER] виданого 03.01.2020 Управлінням соціальної політики ТМР, [PERSON] є дитиною з інвалідністю. Відповідно до посвідчення серії [NUMBER] виданого 24.04.2018 УСП м. Тернопіль, [PERSON] дитина з інвалідністю. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] зверталась до Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради із заявою в якій просила зняти з реєстрації за адресою [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] . Згідно листа №1727/28-03 від 11.10.2023 надісланого Управлінням державної реєстрації Тернопільської міської ради, [PERSON] відмовлено у знятті з реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку із тим, що зняття з реєстрації місця проживання останніх суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки потрібна згода інших співвласників житла. Відповідно до витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі №74813404 від 20.11.2023, Першою Тернопільською державною нотаріальною конторою 13.11.2019 зареєстровано спадкову справу №820/2019, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Як слідує з листа №80/01-16 від 12.01.2024 Першої Тернопільської державної нотаріальної контори, згідно відомостей, які містяться у спадковій справі №820/2019, відкритої до майна померлого [INFO] [PERSON] , єдиними спадкоємцями усього майна, яке залишилось після померлого, вважаються [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Як вбачається з свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 23.07.2021 Зборівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Тернопільському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 23.07.2021, у зв`язку з чим [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». 25.01.2024 державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Утинською З.З. видано з поміж інших [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 1-74 на 1/6 частки від 1/6 частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] і належала померлому [INFO] [PERSON] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав №363287033 від 25.01.2024, 1/36 частки квартири загальною площею 49,3 кв.м., житловою площею 26,8 кв.м. за адресою [ADDRESS] , на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] . Отже, судом встановлено, що [PERSON] є співвласником нерухомого майна, а саме, квартири за адресою [ADDRESS] , та їй на праві приватної спільної часткової власності належить 1/36 частки квартири. Щодо вимог позивача в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщенням суд зазначає наступне. В судовому [PERSON] відмовилася від позову в частині позовних вимог щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням. За приписами частини третьої статті 13 ЦПК України учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом. Відповідно до частин першої та другої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. Оскільки відмова від позову заявлена позивачем [PERSON] , не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, у суду відсутні підстави не приймати відмову від позову. Враховуючи вищенаведені обставини справи та вимоги закону, суд дійшов висновку, що вказана заява підлягає задоволенню. На підставі вищенаведеного, суд вважає за необхідне закрити провадження у справі №\~607/18368/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, у зв`язку з відмовою позивача від позову в цій частині. З приводу вимог позивача в частині визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За змістом ч. 1 ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно з частиною четвертою статті 9\~ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1\~ст. 316 ЦК України). Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України, визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Власники володіють, користуються та розпоряджаються власністю за взаємною згодою. За відсутності такої згоди порядок володіння та користування майном може бути визначений судом за позовом одного або декількох співвласників. Згідно ч. 1 ст.\~383\~ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 150 ЖК Української PCP, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Пункт 7 ст. 92 Конституції України встановлює, що правовий режим власності визначається виключно законами України. Норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом (ч. 1\~ст. 401 ЦК України). Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (ч. 2\~ст. 406 ЦК України). Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Згідно з статтею 72\~ЖК Української\~РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) особи за заявою співвласника житла в порядку, передбаченому пунктом 2 частини першої цієї статті, здійснюється за згодою іншого співвласника житла, яка надається особисто або через представника. Відповідно до п. 63 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 №265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи за заявою співвласника житла в порядку, передбаченому пунктом 61 цього Порядку, здійснюється за згодою іншого співвласника житла, яка надається особисто або через представника та підтверджується підписом такого співвласника або його представника у заяві. Суд зауважує, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом 1/36 частини квартири від 25.01.2024 року, виданого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Утинською З.З., [PERSON] є співвласницею квартири [ADDRESS] . Водночас, у судовому засіданні [PERSON] заперечила з приводу визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] шляхом зняття його з реєстрації. Таким чином, в матеріалах справи відсутня згода [PERSON] як співвласника квартира [ADDRESS] щодо визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Беручи до уваги, що за загальним правилом право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за взаємною згодою, у даній справі відсутні правові підстави за вимогою [PERSON] як одного із співвласників за наявності відповідного заперечення іншого співвласника [PERSON] визнавати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, [ADDRESS] . У разі заявлення такої вимоги одним зі співвласників і заперечення проти неї іншого співвласника, як це має місце в справі, виникає спір між цими співвласниками, а також спір співвласника з іншими особами щодо права користування належним співвласникам майном (квартирою) іншими особами, які не є власниками цього майна, проте, у яких у відповідний час із законних підстав виникло право користування житлом. Втім, це спір із інших підстав, яких немає в даній справі. При цьому суд звертає увагу, що власність зобов`язує, право власності не може використовуватися на шкоду правам інших громадян, а утримання майна, в тому числі, житла, що є у спільній власності, є обов`язком усіх співвласників (ст. 41 ч. 7 Конституції України, ст. 319 ч.ч. 4, 5, ст. 322, ст. 369 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 150, 151, 156, 162 ЖК України, інші норми законодавства). Окремі від власне права користування жилим приміщенням питання утримання належного співвласникам житлового приміщення, його ремонту, оплати комунальних послуг, питання розрахунків між співвласниками у зв`язку з утримання спільного майна та користуванням ним, у тому числі, іншими особами, тощо вирішуються за згодою між співвласниками, а також між співвласниками і такими іншими особами, а в разі недосягнення згоди, неможливості укладання відповідних угод спори вирішуються судовим порядком. Окрім цього, засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, а на відповідача - доведення обґрунтованості та підставності заперечень проти позову. Саме на сторони покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції у справі. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме сторони, як особи, які на власний розсуд розпоряджаються своїми процесуальними правами щодо предмета спору, визначають докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Неподання стороною належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог/заперечень проти позову є підставою для вмотивованого висновку судів про недоведеність та необґрунтованість позиції сторони у справі, адже саме зазначені стороною обставини, а не висновки судів, у такому випадку ґрунтуються на припущеннях. Сторона має довести належними та допустимими доказами свою правову позицію у справі. Суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. Відповідно до положень ст. 405 ч. 2 ЦК України, яким врегульовано правовідносини щодо захисту прав на користування квартирою, яка перебуває у власності громадянина, таке право (користування) відповідачами може бути втрачено при належному обґрунтуванням та доведенні лише в разі не проживання таких осіб (членів сім`ї власника) протягом одного року, однак таких доказів позивач суду не подавала. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що відповідач [PERSON] не сплачує комунальні послуги, квартирою не цікавиться та його особистих речей в квартирі немає, проте матеріали справи не містять доказів на підтвердження даних фактів. Зокрема позивачем не долучено до позовної заяви жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт не проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] без поважних причин понад один рік. Не подано таких доказів і в процесі розгляду справи. Статтею 4\~ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно ч. 3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, суд розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, слід відмовити у зв`язку з його недоведеністю та необґрунтованістю. Відповідно до ст.141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову судові витрати суд покладає на позивача в межах понесених позивачем. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed