Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-18 00:00:00

15.12.2022 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Ухвалою від 06.01.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою від 02.03.2023 року постановлено витребувати у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Лейко Світлани Анатоліївни належним чином засвідчену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 05.05.2023 року представник позивача, адвокат Вельможко О.О., після ознайомлення з копією спадкової справи, подав до суду змінену позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем та визнання права власності на нерухомість в порядку спадкування. В обґрунтування позову посилається на те, що [INFO] помер [PERSON] . Після нього залишилася спадщина у вигляді квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] та квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] належала за життя [PERSON] та його матері [PERSON] , яка померла [INFO] на праві спільної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 22.12.1999р. № 7791 виданого Відкритим акціонерним товариством Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» ім.С.Орджонікідзе згідно наказу від 21.12.1999р. № 791 пр. Після смерті [PERSON] її син прийняв в спадщину, частку своєї матері у вказаній квартирі, оскільки був зареєстрований та мешкав разом з нею на час смерті. До нотаріуса із заявою про прийняття даної спадщини позивачка звернутися не встигла, у зв`язку із раптовою смертю [PERSON] . [INFO]. Спадкова справа після смерті [PERSON] станом на 28.11.2022р. не заводилася. Квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] належала за життя [PERSON] на підставі Свідоцтва про спадщину за заповітом від 01.09.2000р. посвідченого в.о. державного нотаріуса Восьмої Запорізької державної нотаріальної контори Гавриленко Н.Ю. та зареєстроване в реєстрі під № 2-287. Через спільну знайому у 2000-х роках позивачка познайомилася з [PERSON] та побувала в неї у гостях, де познайомилася і з її сином - [PERSON] . [PERSON] довгі роки мав поганий стан здоров`я та приблизно з 2005 року самостійно не пересувався, в наслідок невдалої операції на стегні. Після операції [PERSON] був на утриманні своєї матері - [PERSON] , оскільки самостійних доходів він не мав, вона забезпечувала його побутові потреби. Позивачка вказує, що спілкувалася із [PERSON] та [PERSON] цікавилася станом здоров`я її та сина та допомагала їм з вирішенням побутових проблем. У 2016 р. [PERSON] зважаючи на свій вік та стан здоров`я стала потребувати постійного догляду. [PERSON] разом із [PERSON] запропонувала переїхати до них в оселю та жити однією родиною. На той час позивачка не відмовила в допомозі, запропонувала допомогу у вигляді щоденного відвідування доглядальниць. Їжу, продукти та ліки позивачка купувала та допомагала вирішити побутові потреби за свій рахунок. На початку 2017р. у позивачки погіршилися стосунки з її чоловіком і жити разом з ним стало дуже важко, крім того, офіс де працювала позивачка знаходився поряд із вул. Добролюбова, де мешкали [PERSON] та [PERSON] . Позивачка поділилася даною проблемою з [PERSON] та [PERSON] і вони ще раз запропонували жити в них, оскільки удвох мешкали у повнометражній двокімнатній квартирі. Позивачка погодилася. Кімнату [PERSON] облаштували додатковим ліжком, їй виділи шафу для речей і вона мешкала у них. На вихідних позивачка мешкала у вказаній квартирі разом із своєю дочкою. З середини січня 2017 р. позивачка вже постійно мешкала разом з [PERSON] та [PERSON] в квартирі, що розташована за адресою : [ADDRESS] , в них був загальний бюджет, що складався із зарплати позивачки та пенсії [PERSON] , а також спільний побут. Коли [PERSON] та [PERSON] хворіли та потребували постійного догляду чи допомоги позивачка наймала та оплачувала доглядальниць на той час, коли працювала або знаходилась у відрядженні. 21 грудня 2021 року після хвороби коронавірусу, яка дала ускладнення [PERSON] померла, позивачка організувала та здійснила оплату її поховання. Після смерті [PERSON] позивачка організувала обстеження лікарів на дому, консультувалась із головним лікарем, сімейним лікарем, були зроблені відповідні аналізи та відвідування медичної сестри. Позивачка не припинила сімейні відносини з [PERSON] після смерті його матері, проживала в його квартирі і за рахунок своїх коштів забезпечувала їх спільні побутові потреби. [INFO] [PERSON] помер. Похованням [PERSON] займалася позивачка і вона здійснила всі витрати на нього. У зв`язку з викладеним, просить встановити факт проживання однією сім`єю - [PERSON] з [PERSON] , який помер [INFO] , з середини січня 2017 року до моменту його смерті, для визнання заявника спадкоємцем 4-ї черги, а також визнати за [PERSON] право на спадкування разом із спадкоємцями третьої черги за законом після смерті [PERSON] , визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] , на частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Позивачка та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечила та просила у його задоволенні відмовити повністю, оскільки факти, на які вказує позивач та представник є неправдиві, на думку відповідача. В судовому засіданні була допитана в якості свідка [PERSON] , яка пояснила, що доводиться сусідкою померлих [PERSON] та [PERSON] , спілкувалась з ними як з сусідами, дружніх стосунків не було, проте знали достатньо. [PERSON] був лежачим впродовж 10-15 років. [PERSON] свідку відома, оскільки вона постійно перебувала у квартирі [PERSON] , допомагала їм з продуктами та фінансово. В гостях у [PERSON] не була, оскільки вона була скритною людиною. Мешкала з [PERSON] та [PERSON] (сином). Приїжджав брат [PERSON] , [PERSON] , приблизно 5 років тому, вона не відкрила двері, оскільки були погані взаємини. Декілька разів бачила дівчинку (дитину) та чоловіка середнього віку разом з [PERSON] . Пів року була сиділка у квартирі [PERSON] , її звали [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] , похованням займалась [PERSON] . Після смерті [PERSON] були дві сиділки у [PERSON] , постійно доглядали за ним. [PERSON] все одно приходила до квартири. Коли померла [PERSON] приїжджала поліція та відкривали двері разом з понятими, на момент смерті не бачила, щоб [PERSON] була поряд. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що офіційно працювала в благодійній організації « [PERSON] ». [PERSON] була клієнткою організації. В її обов`язки входили допомога по дому та походи до магазину, також, прибирала у будинку. Рогожа [PERSON] відома свідку з листопада 2020 року, Вона приходила три рази на тиждень за дзвінком [PERSON] . Їй відомо, що у квартирі жили [PERSON] та її донька, [PERSON] жила в кімнаті разом з [PERSON] , а [PERSON] з донькою в іншій кімнаті, в квартирі перебувало чимало речей [PERSON] та її доньки. 23 грудня 2021 року свідок привезла до квартири мийні засоби, однак дізналась, що [PERSON] померла. [PERSON] повідомив свідку, що [PERSON] була у відрядженні, тому не відвідувала квартиру. [PERSON] та [PERSON] з [PERSON] мали спільний посуд, їли разом. [PERSON] називав [PERSON] «спонсором», вона скуплялась та готувала їсти для сім`ї. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що вона була куратором організації « [PERSON] », [PERSON] з [PERSON] були їх клієнтами. Про [PERSON] їй було відомо від [PERSON] , вона була неодноразово на візитах у неї вдома. В обов`язки куратора входило повідомляти про розмір та критерії наданої допомоги. Догляд за [PERSON] в обов`язки організації не входив. Рогожа [PERSON] проводила перемовини з свідком для того, щоб [PERSON] також став клієнтом організації після оформлення інвалідності. [PERSON] ніколи не виходив на вулицю та по квартирі слабко пересувався. Їжу йому готувала мати. В цій квартирі [PERSON] свідок не бачила. За весь період у квартирі було чисто та прибрано, речі інших осіб у квартирі не бачила. Організація виплачувала кошти, на які можна було стабільно проживати - платити за квартиру та харчуватись. [PERSON] ніколи не скаржилась, що не вистачало грошей, ліків, харчів. Щомісячно їй нараховувалося 2-3 тисячі гривень та були збереження за кошти, що нараховувались жертвам Холокосту . Свідок [PERSON] , родичка відповідача, а саме його троюрідна сестра, в судовому засіданні пояснила, що з [PERSON] та [PERSON] товаришували з дитинства, в старшому віці бачилися рідко. Бувала в гостях у [PERSON] на свята. Останній раз була в гостях в середині 2021 року. [PERSON] проживала з сином, з моменту отримання цієї квартири. В квартирі бачила сторонніх людей, [PERSON] казала, що ці люди допомагають, приносили продукти. Померла [PERSON] в кінці 2021 року, після її смерті в гостях не були. [PERSON] свідку не відома. До кінця 2021 року ніякого ремонту в квартирі не бачила. Були борги по сплаті квартплати, приблизно в сумі 150-160 тис. грн. [PERSON] нормально пересувався, атрофії м`язів не було, був слабкий, але самостійно пересувався, спілкувалась з ним, коли приходила в квартиру. Коли сталась операція, котра призвела до атрофії м`язів не знає. Після смерті [PERSON] свідок в квартирі не була, в квітні 2022 року дізналась, що [PERSON] помер. Коли приходила в гості, [PERSON] зустрічала її біля під`їзду. Суд, вислухавши всіх учасників процесу, свідків, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. За змістом наявної в матеріалах справи копії Свідоцтва про право власності на житло від 22.12.1999 року, квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної спільної власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 27.12.2021 року. Відповідно до витягу зі спадкового реєстру №70746694 від 28.11.2022 року, за запитом [PERSON], інформація у спадковому реєстрі відсутня. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 04.04.2022 року. Спадкова справа №13/2022 щодо майна померлого [PERSON] заведена 28.09.2022 року, що підтверджується копією витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі №70168334 від 28.09.2022 року. Квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] належала за життя [PERSON] та його матері [PERSON] , яка померла [INFO] на праві спільної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 22.12.1999р. № 7791 виданого Відкритим акціонерним товариством Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» ім.С.Орджонікідзе згідно наказу від 21.12.1999р. № 791 пр. Після смерті [PERSON] її син прийняв в спадщину, частку своєї матері у вказаній квартирі. Квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] належала за життя [PERSON] на підставі Свідоцтва про спадщину за заповітом від 01.09.2000 р. посвідченого в.о. державного нотаріуса Восьмої Запорізької державної нотаріальної контори Гавриленко Н.Ю. та зареєстроване в реєстрі під № 2-287. За життя [PERSON] заповіту не складав, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №70168357 від 28.09.2022 року. Спадкова справа №13/2022 щодо майна померлого [PERSON] заведена 28.09.2022 року, що підтверджується копією витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі. Із матеріалів справи вбачається, що 29.12.2022 року, [PERSON] видане свідоцтво про поховання № 246156 [PERSON] . Також 06.04.2022 року, [PERSON] видане свідоцтво про поховання № 247803 [PERSON] . Квитанцій про оплату ритуальних послуг матеріали справи не містять. Вбачається, що 11.02.2022 року [PERSON] видав на ім`я [PERSON] довіреність на представлення його інтересів, підпис на якій довірителя посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пудлик І.М. На підтвердження позовних вимог до позову також додано СД-диски з відео-записами спілкування [PERSON] з [PERSON] , які були досліджені в судовому засіданні, а також скріншоти із смартфону позивачки, щодо листування з « [PERSON] » (мовою оригіналу). Як вбачається із копії матеріалів витребуваної судом спадкової справи, із заявою про прийняття спадщини після померлого [PERSON] , 28.09.2022 року звернулась [PERSON] , і саме за її заявою заведено спадкову справу №13/2022. У цій заяві [PERSON] стверджувала, що саме вона проживала з [PERSON] однією сім`єю. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини першої статті 4, частини першої статті 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Конвенції. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державні органи зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення ЄСПЛ у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U. K. від 24 листопада 1986 року) так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у статті 1219 ЦК України. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (частина перша статті 1220 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Згідно із статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України). Для набуття права на спадкування за законом на підставі зазначеної статті необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. За змістом норми статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Так, відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Згідно з частинами другою, четвертою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (пункт 21 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»). Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду: від 30 вересня 2019 року в справі №554/14633/15-ц (провадження №61-9952св18) та від 21 березня 2019 року в справі №461/4689/15-ц (провадження № 61-43735св18). Отже слід зазначити, що до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу. Таке право можуть мати й інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З метою застосування статті 1264 ЦК України встановлення факту проживання однією сім`єю передбачає доведення перед судом факту спільного проживання осіб, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних сім`ї. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне проживання таких осіб в житлі за однією адресою (адресами), збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування один про одного/надання взаємної допомоги тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин. Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19 (провадження № 61-2851св22), від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20 (провадження № 61-13801св21). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року у справі № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки». Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частина перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України. Отже, у процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2021 року у справі № 694/646/20 (провадження №61-5208св21) зазначено, що для встановлення факту проживання однією сім`єю, тобто доведення існування передбачених статтею 1264 ЦК України підстав для визнання особи спадкоємцем четвертої черги, необхідні докази, які доводили б у всій сукупності факти щодо ведення особами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, спільних витрат, взаємних прав та обов`язків. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Основним у питанні встановлення факту спільного проживання однією сім`єю слід виділити те, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. При цьому, обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. У даному випадку суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено належними, достовірними та достатніми доказами її спільного проживання із спадкодавцем [PERSON] однією сім`єю не менш як 5 років до часу відкриття спадщини, оскільки не доведено наявності між цими особами дійсно відносин, які носили характер сімейних, що вони були пов`язані спільним веденням господарства та мали взаємні прав і обов`язки. Верховний Суд у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21) виклав правовий висновок, де зазначив, що лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Стосовно поданих стороною позивача відео-записів розмов між позивачкою та [PERSON] , слід зазначити, що суд не може встановити хто саме зображений на відео, між ким йде розмова, за яких обставин та коли саме, сторона позивача суду не пояснила. Наявність таких відео жодним чином не вказує на наявність факту спільного проживання однією сім`єю позивачки та [PERSON] не менше 5 років до часу відкриття спадщини. Щодо показів свідків, суд зазначає, що вони носять у цілому загальний характер і не містять посилань на конкретні факти та обставини, які б давали суду можливість дійти висновку про наявність підстав, які входять до предмету доказування у подібних правовідносинах. До пояснень свідка [PERSON] , яку було допитано у судовому засіданні, в частині того, що позивач та її донька, проживали в одній квартирі разом із [PERSON] та [PERSON] , суд ставиться критично, оскільки ці покази не підтверджуються іншими доказами, дослідженими у судовому засіданні, та спростовуються показами інших свідків, допитаних у судовому засіданні, які не підтвердили факту проживання, зазначених осіб. Позивачка вказувала, що здійснювала оплати за продукти харчування, ліки, зробила невідкладний ремонт в квартирі, оплачувала доглядальниць, однак у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження таких обставин. Слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на придбання майна для спільного користування, проведення спільно ремонту квартири, спільну участь у витратах на її утримання, спільне харчування, придбання продуктів для спільного столу тощо. У чому конкретно полягали взаємні права та обов`язки позивачки і [PERSON] стороною позивача не вказано і матеріалами справи не підтверджено. Довіреність видана [PERSON] на [PERSON] , та факт поховання нею [PERSON] , не може свідчити про спільне проживання саме однією сім`єю та саме позивачки і [PERSON] не менше ніж 5 років до часу відкриття спадщини. Оскільки позивачем не надано належних, обґрунтованих та достатніх доказів на підтвердження того, що вона із [PERSON] були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, що підтверджують сукупність обставин, необхідних для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, інших доказів, які б вказували на наявність у них сталих відносин притаманних членам сім`ї, суд дійшов висновку про відмову в позовних вимог щодо встановлення відповідного юридичного факту. Оскільки суд не встановив факту, який надає змогу особі бути спадкоємцем померлого, відсутні і підстави для задоволення вимог про визнання за [PERSON] право на спадкування разом із спадкоємцями третьої черги за законом після смерті [PERSON] , визнання за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] , на частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , адже такі вимоги є похідними від встановлення факту спільного проживання однією сім`єю і відмова у задоволенні основної вимоги виключає у даному випадку задоволення похідних вимог. Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем та визнання права власності на нерухомість в порядку спадкування не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного та сімейного законодавства України, оскільки стороною позивача не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України, і тому не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed