Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати за [PERSON] [INFO] право користування за житлом: [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Вона вселилась дану квартиру, ще до укладення шлюбу і надалі продовжує жити як член сім`ї [PERSON] . Разом, з нею проживають та є зареєстрованими її малолітні діти: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , а також\~з нею\~проживав її\~ чоловік\~ [PERSON] ,\~з яким\~вона укладено\~шлюб 31\~травня 2011\~року,\~та який\~згіднорішення Франківського\~районного суду\~м.\~Львова від\~03\~березня 2023\~року,\~яке набрало\~законної сили\~втратив право\~користування житлом\~та виселений\~з квартири\~ [ADDRESS] .Вказана квартира\~є неприватизованою\~та головним\~квартиронаймачем,\~починаючи з\~09квітня 1985\~року,\~була матір\~ [PERSON] \~-\~ [PERSON] ,\~яка померла.\~Заборгованість за\~комунальні послуги\~нею погашені.\~Таким чином\~вважає,\~що вона\~ більше\~десяти \~років проживає\~у вказаній\~квартирі разом\~з дітьми.\~З серпня\~2021\~року її\~чоловік [PERSON] \~не проживає\~у даній\~квартирі,\~оскільки вчиняв\~щодо неї\~та її\~малолітніх дітей\~фізичне психологічне\~та економічне\~насильство протягом\~багатьох років\~та втратив\~право користування\~житлом та\~виселений на\~підставі зазначеного\~рішення суду.\~Після чого\~виникло питання\~про її\~реєстрацію за\~адресою:\~ [ADDRESS] \~за реєстрацією\~її неповнолітніх\~дітей.\~Тому вона\~звернулась до\~Львівськоїміської ради із заявою про реєстрацію місця проживання з одночасним зняттям із зареєстрованого її проживання (перебування) з надання адміністративних послуг, нащо 05 травня 2023 року отримала відмову у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, чим порушені її права у вигляді невизнання відповідачем її права користування вказаним житловим приміщенням та невизнання її наймачем даного житла, що підлягають захисту. У зв`язку з чим, просить позов задовольнити. 09.10.2023 року ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова Мартинишин М.О. відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Від відповідачів відзив на адресу суду не надходив. Ухвалою суду від 06.11.2023 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 14.12.2023 року від представника позивачки надійшли додаткові пояснення у справі, в якому просить суд врахувати дані письмові пояснення, зокрема вказує, що 30.11.2023 року комісією ЛКП «Південне» було складено Акт № 751, в якому про те, що комісією проведено обстеження кв. [ADDRESS] та засвідчено факт, що в квартирі проживає [PERSON] без реєстрації разом з дітьми: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] - [INFO] .. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримала, дала пояснення аналогічні до викладеного у позовній заяві. Просить позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні при вирішенні позову покладається на розсуд суду. Просив суд прийняти законне і обґрунтоване рішення по даній справі. Представник третьої особи у судовому засіданні позов заперечив та зазначає, що будь-яких підстав та доказів для задоволення вимог [PERSON] є відсутні. Тому просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення у учасників справи, дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом установлено, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровані три особи: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , що підтверджується відомостями із Реєстру Львівської міської міської територіальної громади(а.с.17-18), відповіддю Франківської районної адміністрації Львівської міської ради №35-вих-108883 від 05.09.2023(а.с.46, 61), відомостями ГУДМС України у Львівській області(а.с.47-48) та відомостями Реєстру Львівської міської територіальної громади територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб №145919 від 9.12.2023 року(а.с.97). Позивачка [PERSON] та [PERSON] з 31.05.2011р. перебувають в шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] від 31.05.2021 року(а.с.94). Батьками дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження Серія [NUMBER] від 02.09.2011 року та Серія [NUMBER] від 13.08.2015 року(а.с.15-16). Згідно акту №751 від 39.11.2023 року ЛКП «Південне» вбачається, що разом із дітьми [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] у вказаній квартирі без реєстрації проживає позивачка [PERSON] . Натомість постійне місце проживання та реєстрації позивачка [PERSON] з 25.03.2002 року є за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відміткою про місце проживання у паспорті Громадянина України [NUMBER] позивачки(а.с.6) відомостями ГУДМС України у Львівській області(а.с.48) та відповіддю старости старостинського округу №7 Мостиської міської ради Львівської області від 25.09.2023 року №96(а.с.51,55). Заочним рішенням Франківського районного суду м.Львова від 03.03.2023 року у справі 465/6463/22 позов\~ [PERSON] частково\~задоволено. Визнано [PERSON] [INFO] \~таким,\~що втратив\~право користування\~житловим приміщенням\~ квартирою\~ [ADDRESS] . В решті позову відмовлено(а.с.8-12). Відповідно до архівного витягу №11003-вих-66424, виданого 30.08.2022р. в.о. начальника архівного відділу Львівської міської ради О. Пархоменко, рішенням Виконавчого комітету Радянської районної ради народних депутатів від 09.04.1985р. №145, за гр. [PERSON] закріплено квартиру та оформлено ордер на квартиру [ADDRESS] (а.с.20). Як зазначає позивачка, та ухвалення рішення суду від 03.03.2023 року у справі №465/6463/22 у неї виникло питання щодо її місця проживання у спірній квартири [ADDRESS] разом із дітьми. З приводу чого, [PERSON] звернулася до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання(перебування) одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання(перебування), яка зареєстрована за №06399/23-Ф від 05.05.2023 року(а.с.13). Проте Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради 08.05.2023 року у реєстрації місця проживання(перебування) відмовлено на підставі «Пост. КМУ 265 від 07.02.2022 п.87 пп.3» у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів(а.с.14). Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною четвертою статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частинами першою та другою статті 61 ЖК України закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщеннях між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Згідно зі ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. За змістом ч. 2\~ст.\~3\~СК України,\~сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно з частинами першою та другою статті 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Слід зазначити, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених\~Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження (частина друга\~статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Фізична особа незалежно від наявності зареєстрованого місця проживання (місця реєстрації) має можливість на здійснення своїх прав та інтересів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року в справі № 761/40889/20 (провадження № 61-14588св21). Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду (25 травня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №367/8239/20, провадження № 61-10635св22 (ЄДРСРУ № 111096258). Відсутність вмотивованої відмови виконавчого органу місцевого самоврядування, в контексті положень статті 106 ЖК України, не позбавляє права особи звернутися за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права до суду, та не є підставою для залишення позову без задоволення (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2018 року в справі № 686/15695/15-ц (провадження № 61-344св18). Відповідно до правової позиції, сформованої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року в справі № 682/933/16-ц (провадження № 61-3248св18), для визнання наймачем на підставі статті 106 ЖК України іншого члена сім`ї необхідно щоб попередній член сім`ї мав правовий статус «наймача». Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. При цьому на вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей не потрібно письмової згоди всіх членів сім`ї, які проживають разом з наймачем. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 754/14628/17 (провадження № 61-10210св21) зазначено, що «при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що\~стаття 33 Конституції\~гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в помешканні може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої\~статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в житловому приміщенні разом з наймачем. Втім, за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні. Крім цього, 16 січня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №523/1756/20, провадження № 61-9862св22 (ЄДРСРУ № 108423758) досліджував питання щодо права користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача та зробив наступні висновки: 1. Частиною першою\~статті 43 Конституції України\~визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. 2. Згідно зі\~статтею 9 Житлового кодексу України\~(далі -\~ЖК України) встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. 3. Відповідно до частин першої та другої статті\~61\~статей\~64\~та\~65 ЖК України\~користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. 4. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. 5. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. 6. Відповідно до частини першої, другої\~статті 106 ЖК України\~повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. 7. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: - чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, - чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, - чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, - чи вели вони з наймачем спільне господарство, якою є тривалість часу їх проживання, - чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. 8. Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 сформульовано такі висновки: у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга\~статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга\~статті 65 ЖК України). 9. Водночас під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: - чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, - чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. 10. За змістом\~статті 65 ЖК України\~за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. 11. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2020 року у справі №205/6201/17, від 21 травня 2020 року справі № 199/91418/16-ц, від 18 травня 2022 року у справі №463/2277/20-ц. 12. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої\~статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. 13. Такі висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2020 року у справі № 205/6201/17, від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц, від 23 вересня 2022 року у справі № 289/847/21 (ЄДРСРУ № 106506793). 14. Вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої\~статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом із наймачем. Відповідно до постанови Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №199/10302/14-ц Касаційний цивільний суд зазначив, що навіть установлений судом факт спільного проживання в спірній квартирі позивача разом з наймачем квартири, не свідчить про дотримання передбачених законом правил про вселення спірну квартиру і набуття права користування нею. Крім того, за змістом\~статті 65 ЖК УРСР\~за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Таке тлумачення вказаної норми закону Верховний Суд виклав в постановах від 01 вересня 2021 року в справі №641/7103/19 (провадження №61-6885св20), від 12 квітня 2021 року в справі №127/26104/18 (провадження № 61-23331св19), від 03 лютого 2021 року в справі № 643/3624/16 (провадження №61-5000св19). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункту 15\~постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Відповідно до п. 14 розділу ХV правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ, розроблених Пленумом Верховного суду України, передбачає, що відповідно до змісту\~ст. 65 ЖК УРСР\~за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає право користування жилою площею в іншому жилому приміщенні. Частиною другою статті 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо із жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою. Відтак, у зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою. Відповідно до положення статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Оскільки наявність реєстрації місця проживання позивача є квартирі за адресою: [ADDRESS] , в яку вона свого часу вселилася і проживала на законних підставах, за відсутності іншого, дає суду підстави прийти до висновку, що вона утримує за собою право користування цим жилим приміщенням та фактично є наймачем цього жилого приміщення. Крім цього, суд вважає, що позивачка не довела факту дотримання встановленого статтями\~64,\~65,\~156 ЖК УРСР\~порядку вселення у спірну квартиру, зокрема відсутність у нього права користування іншим житлом за життя наймача, отримання згоди на вселення від інших членів сім`ї наймача. Також, у справі позивачка не довела її вселення до спірної квартири відбулось зі згоди наймача та постійне проживання її у спірній квартирі більше десяти років, як зазначає у позовній заяві. Що стосується доказів про сплату позивачем комунальних послуг, що надаються за адресою спірної квартири, то вони вказують лише на те, що позивач дійсно проживає в квартирі і користується цими послугами. При цьому суд вважає, що позивачка не довела належними і допустимими доказами факт постійного та тривалого проживання у спірній квартирі, оскільки акт від №751 від 30 листопада 2023 року, підписаний сусідами квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] , не може свідчити про те, що [PERSON] постійно проживає у спірній квартирі. Крім того, в акті не зазначено повної адреси осіб, які підтвердили проживання позивачки. Також суд виходить з недоведеності ведення спільного господарства із квартиронаймачами та участі у витратах на утримання спірної квартири, та те що в такому акті зазначено про борг за житлово-комунальні послуги у розмірі 18\~336,78 гривень. Отже, вимоги позову про визнання за позивачем права користування квартирою є необґрунтованими, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають. Крім того, з огляду на наведені вище норми закону не позбавляє права позивачки користування спірною квартирою, що перебуває у державній або комунальній власності. Разом з тим, суд звертає увагу, що у спірному житлі разом із дітьми станом на день ухвалення рішення суду є зареєстрований батько дітей [PERSON] , а відтак права неповнолітніх дітей в даному випадку не порушенні. Згідно з ст.\~5\~ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~Судове рішення\~має відповідати\~завданню цивільного\~судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При розгляді даної справи факти на які посилається позивач судом встановлені не були і згідно вимог статей\~12,\~13,\~81 ЦПК України\~позивач не довела їх належними, допустимими, достовірними й достатніми доказами, що відповідають вимогам статей\~76-80\~і\~81 ЦПК України, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Щодо інших доводів учасників справи, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.» З огляду на наведене, дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку щодо необхідності у позові відмовити у повному обсязі. Згідно з ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, у даній справі у задоволенні позовних вимог відмовлено, тому судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed