Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-07 00:00:00

24.08.2023 Концерн «МТМ» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. У позові зазначено, що за період з 01.04.2016 року по 31.10.2021 року Концерн «МТМ» надав послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води в житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , однак споживач оплату послуг не здійснює, у зв`язку з чим станом на 31.10.2021 року утворилася загальна заборгованість на суму 24953,53 грн. Відповідач у добровільному порядку заборгованість не погашає, тому позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та водопостачання за вказаний період в сумі 24953,53 грн., та стягнути судові витрати по оплаті судового збору у сумі 2684,00 грн. Ухвалою суду від 28.08.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. \~ \~ \~ \~17.10.2023 від представника відповідача, адвоката Працевитого Г.О., надійшов письмовий відзив на позов із запереченнями проти повного задоволення позовних вимог. Зокрема, представник відповідача послався на таке. Станом на час розгляду справи відповідач проживає разом зі своїми батьками за адресою: [ADDRESS] . З довідки та розрахунку заборгованості, наданих позивачем, вбачається, що КП «МТМ» надавались послуги з централізованого опалення за адресою: [ADDRESS] за період з 01.04.2016 по 31.10.2021 р. на загальну суму 24 953, 53 грн. Однак відповідач з 2018 року не проживає за вказаною адресою та не є її власником, адже ще в 2018 році його зняли з реєстрації в ЦНАП за вказаною адресою, про що повідомив йому засобами телефонного зв`язку АТ «ПУМБ». 11.03.2019 р. на підставі договору купівлі-продажу №174, який було укладено між АТ «ПУМБ» та [PERSON] , було змінено власника квартири за адресою: [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу, який було укладено між [PERSON] та АТ «ПУМБ», був посвідчений приватним нотаріусом Туріченко О.М. Однак, право власності на вказану квартиру перейшло ще в 2018 р. від [PERSON] до АТ «ПУМБ». Отже, у зв`язку із тим, що відповідач не проживає з 2018 року за адресою реєстрації та не є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , заборгованість не може бути стягнута з нього, адже фактично він не був споживачем централізованого опалення. Крім того, представник відповідача просив застосувати позовну давність до частини вимог позивача за період з квітня 2016 року по лютий 2017 року, посилаючись те, що позов був поданий у липні 2023 року, а також на продовження строків давності через запровадження постановою КМУ від 11.03.2020 р. №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантину на усій території України. Позивач відповідь на відзив не надав. Беручи до уваги відзив представника відповідача, а також відповідні клопотання представника відповідача адвоката Скользнєвої В.В., судом було витребувано від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Туріченко Оксани Миколаївни належним чином посвідчені копії Договору купівлі продажу між АТ «Альфа Банк» та [PERSON] , посвідченого 11.03.2019 (реєстр. № 174), а також договору чи іншого правочину, на підставі якого право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , перейшло від [PERSON] до АТ «Альфа Банк». У зв`язку з ненадходженням витребуваних документів вони були витребувані від АТ «Сенс Банк» як правонаступника АТ «Альфа-Банк». Крім того, до участі у справі третіми особами, які не заявляються самостійних вимог щодо предмета спору, були залучені інші особи, які були власниками нерухомого майна, з приводу якого поданий позов, а саме [PERSON] та АТ «Сенс Банк». Треті особи письмових пояснень по суті позовних вимог не подали, явку представників не забезпечили. Під час судового розгляду представники відповідача, адвокати Скользнєва В.В. та Петров Г.М., частково заперечували проти позову, посилаючись на факти і норми права, викладені у відзиві на позов. Суд дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні по справі докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Згідно рішення Виконавчого комітету Запорізької міської Ради № 25 від 21.01.2009 р. «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01.01.2009 р. виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначено Концерн «МТМ» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ». Основною метою діяльності концерну «Міські теплові мережі» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, призначеної для централізованого опалення, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу концерну. Статтею 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Згідно із приписами ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Відповідно до п. 18 Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальні споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Згідно вимог ст. ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаї в ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідач придбав у власність квартиру за адресою [ADDRESS] , за Договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. 28.04.2007 (реєстровий номер 979). Також 28.04.2007 між відповідачем [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» був укладений Іпотечний договір № 311Ж011-І, за умовами якого спірна квартира була передана банку в іпотеку в забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за вказаним Договором купівлі-продажу. В подальшому, на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ільющенкова С.О. (з відкриттям розділу), індексний номер 44340372 від 30.11.2018, з 28.11.2018 право власності на спірну квартиру було зареєстроване за АКБ «Укрсоцбанк» в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Іпотечного договору № 311Ж011-І від 28.04.2007. Після цього, 11.03.2019 між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. (реєстровий номер 174), на підставі якого право власності на вказану квартиру перейшло до [PERSON] . Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] був власником спірної квартири у період часу з 28.04.2007 по 28.11.2018. Водночас із Відповіді № 197342 від 24.08.2023 з Єдиного державного демографічного реєстру судом встановлено, що відповідач [PERSON] був зареєстрований за адресою [ADDRESS] , у період часу з 22.07.2014 по 06.03.2019. Доказів того, що відповідач [PERSON] проживав у вказаному житлі після втрати права власності на нього, матеріали справи не містять. Відповідно до ч. 4 ст. 319, ст. 322 ЦК України власність зобовязує, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, судом встановлено, що відповідач, як власник, був споживачем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання за вище вказаною адресою та користувався послугами позивача в період часу з 22.07.2014 по 28.11.2018, а тому навіть при відсутності письмового договору на його ім`я та при фактичному отриманні послуг він повинен проводити оплату за спожиті послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Статтею 67 ЖК визначено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 68 ЖК, споживач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житлово-комунальні послуги. Плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського фонду вносяться щомісячно. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за адресою: [ADDRESS] , за особовим рахунком № [NUMBER] , відкритим на [PERSON] , за період з 01.04.2016 по 31.10.2021 нараховано плату за послуги в сумі 24953,53 гривень, однак жодної суми не сплачено. Отже, заборгованість за вказаний період часу складає 24953,53 гривень, що також підтверджується наданою позивачем довідкою щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Разом з цим суд погоджується з доводами представників відповідача щодо застосування позовної давності до вимог за період з 01.04.2016 по 28.02.2017, з огляду на таке. Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта\~статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю утри роки (стаття 257 ЦК\~). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261\~ЦК України). Початок позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з ч. 2\~ст.267 ЦК України\~позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно зі\~ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. У відповідача виникла заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01 квітня 2016 року по 28 листопада 2018 року. Як встановлено з наданого розрахунку заборгованості по особистому рахунку відповідача, протягом цього періоду часу він жодного разу платежі на погашення заборгованості не вносив, у зв`язку з чим позовна давність не переривалась. Законом України від 30 березня 2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями\~257,258\~цього\~Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 на всій території України карантин, який неодноразово продовжувався Постановами Кабінету Міністрів України та діяв на час звернення Концерном «МТМ» до суду з цим позовом. Відповідно до\~ст. 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином, починаючи з дня набрання чинності\~Закону України від 30 березня 2020 №540-IX\~тобто саме з 02 квітня 2020 року діє положення про продовження строків позовної давності на період карантину. З огляду на це, сплив строків до набрання чинності Законом № 540-IX разом із відсутністю норми про зворотну дію цього закону в часі дають підстави стверджувати, що строки, які спливли до 02 квітня 2020 року, не є продовженими. Між тим, строк позовної давності по заборгованості з оплати послуги Концерну «МТМ» за квітень 2016 року, сплинув 21 травня 2019 року, за травень 2016 року 21 червня 2019 року, і в подальшому строк позовної давності за кожний наступний місяць у період часу до лютого 2017 року сплинув не пізніше 21 лютого 2020 року. Із наведеного вбачається, що позовна давність по заборгованості у період з квітня 2016 року по лютий 2017 року спливла до введення карантину, а тому на неї дія пункту 12 Перехідних положень до ЦК України щодо продовження строку позовної давності не поширюється. Отже, в частині вимог про стягнення заборгованості за вказаний період суд має відмовити у зв`язку з поданням відповідачем заяви про застосування позовної давності. Таким чином, в цілому стягненню з відповідача підлягає заборгованість за період з березня 2017 року по 28.11.2018, яка складає 11110,48 грн. (виходячи з наданих позивачем відомостей про нараховані суми оплати за надані послуги). Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З цього випливає, що відповідач має відшкодувати позивачу витрати із сплати судового збору у розмірі 1194,92 грн. Водночас сторона відповідача просила вирішити питання про стягнення з позивача витрат, понесених відповідачем на оплату професійної правничої допомоги Адвокатського бюро «Юрконсалт» Геннадія Працевитого, а саме 5000 грн. за складання відзиву на позов на гонорару у розмірі 20% від суми, на яку буде зменшено заборгованість відповідача, що підлягає до стягнення. Положеннями\~статті 59 Конституції України\~закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрат \~ \~ \~ \~и, зокрема, на професійну правничу допомогу. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. За змістом ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Також за ст. 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09.06.2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 07.09.2020 року справі № 910/4201/19, форми гонорару відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу сторона відповідача надала в копіях такі документи: - Договір про надання правової (правничої) допомоги від 10.10.2023 року, який укладений між відповідачем та Адвокатським бюро «Юрконсалт» Геннадія Працевитого, п.3.1 якого визначено, що розмір гонорару визначається та сплачується за погодженням сторін та викладається в додатку (додатковому договорі) до цього Договору; - Додатковий договір до Договору про надання правової (правничої) допомоги від 10.10.2023 року, яким вказаному адвокатському об`єднанню було доручено вчинити в інтересах відповідача дії щодо захисту інтересів клієнта по справі №335/7962/23 за позовом КП «МТМ», а також орієнтовану вартість послуг: написання відзиву на позовну заяву 5000 грн., участь адвоката в судовому засіданні 1500 грн., гонорар адвоката за надані послуги 20% від суми, на яку буде зменшено заборгованість відповідача; - рахунки та акти про надані послуги від 10.10.2023 на загальну суму 9990,71 грн., які мають бути сплачені відповідачем не пізніше 10 днів з дня набрання законної сили рішенням суду по суті справи. Як випливає з п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, Верховним Судом у постановах від 02.12.2020 року у справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17.02.2021 року у справі № 753/1203/18. Таким чином, суд приходить до висновку, що надані стороною позивача документи є належними та достатніми доказами на підтвердження витрат, які позивач поніс на оплату професійної правничої допомоги у цій справі. Оцінюючи понесені позивачем витрати на оплату правової допомоги, суд вважає їх такими, що вони не явно нерозумними, несправедливими та (або) неспівмірними, з огляду на стягнуту оспорюваним виконавчим написом грошову суму, зусилля та час, які позивач змушений був витратити на захист своїх прав, а адвокат на надання позивачу відповідної допомоги. Крім того, суд бере до уваги, що позивач не надав заперечень щодо неспівмірності розміру вказаних витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для їх зменшення. При цьому суд враховує, що частина позовних вимог, у задоволенні яких суд вважає за необхідне відмовити, складає 13843,05 грн. (24953,53 грн. 11110,48 грн.), а 20% від цієї суми становить 2768,61 грн. З наведеного випливає, що стягненню з позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу на загальну суму 7768,61 грн. Водночас ч. 10 ст. ЦПК України передбачає, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Відтак, суд вважає за необхідне стягнути з позивача понесені відповідачем судові витрати на суму 6573,69 грн., яка становить різницю між судовим збором, що підлягає стягненню з відповідача, і загальною сумою судових витрат, право на відшкодування яких має відповідач (7768,61 грн. 1194,92 грн.). Враховуючи вищенаведене,

Outcome: partial