Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

27.07.2020 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд: - визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31333049 від 12.09.2016 приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Карташової Світлани Іванівни про реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 75,4 кв.м., що розташований за адресою [ADDRESS] за [PERSON] ; - витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 75,4 кв.м., що розташований за адресою [ADDRESS] . . В позовній заяві позивач [PERSON] вказує наступне. 14 березня 2014 року він за договором позики отримав грошові кошти від [PERSON] в сумі 408000 грн. та передав йому в іпотеку житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 75,4 кв.м., що розташований за адресом [ADDRESS] , який належав йому на праві приватної власності на підставі договору дарування, посвідченого 14.03.2014 р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С. І., індексний номер витягу:19030916, номер запису про право власності: 4985635, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 314119863101. У вересні 2018 року йому стало відомо, з ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2018 р. по справі №638/4150/18 та позовної заяви про перехід права власності на предмет іпотеки від [PERSON] до [PERSON] та в подальшому до [PERSON] . Вважає, що зміна власника предмета іпотеки вчинена з порушенням вимог законодавства, оскільки [PERSON] не направляв на його ім`я ( [PERSON] ) письмову вимогу про усунення порушень договору позики, а приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Карташова С.І. прийняла рішення про державну реєстрацію права власності на підставі договору іпотеки у відсутність документа, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання ним ( [PERSON] ) такої письмової вимоги. Відчуження [PERSON] спірного будинку на користь [PERSON] є незаконним, тому він звернувся до суду з вимогою до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Карташової С.І. про скасування її рішення про державну реєстрацію права власності на підставі договору іпотеки на ім`я [PERSON] та вимогою до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння на його користь. В якості правового обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015р. №1127, ст. ст. 317, 319, 388 ЦК України. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у даній цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Представником [PERSON] адвокатом Тарасенко Д.Ю. подано відзив на позовну заяву, де вона просить у задоволені позову відмовити та стягнути з позивача [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000, 00 грн. У відзиві зазначає, що п. 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень при реєстрації права власності на предмет іпотеки на ім`я [PERSON] порушено не було, оскільки 22.06.2016р. [PERSON] відправив листом з описом та повідомленням про вручення на ім`я [PERSON] повідомлення про зміну кредитора та вимогу про усунення порушення за договором позики. [PERSON] отримав зазначений лист особисто 30.06.2016 р. про що свідчить зворотне поштове повідомлення. Вказане повідомлення було надано [PERSON] приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Карташовій С.І. яка прийняла рішення про державну реєстрацію права власності на підставі договору іпотеки на житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 75,4 кв.м., що розташований за адресою [ADDRESS] , який належав [PERSON] як іпотекодавцю. Також вказує у відзиві, що 13.09.2019р. сплив строк позовної давності для звернення [PERSON] до суду з вимогою про захист свого цивільного права, прохає суд застосувати строки позовної давності, оскільки це є підставою для відмови у позові. У відзиві надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно до договору про надання правової допомоги №22/10/18-а від 22 жовтня 2018р. та Додатку №4 до Договору, укладеним між [PERSON] та [PERSON] , передбачено, що гонорар з надання правової допомоги у Дзержинському районному суді м. Харкова по справі складає 10 000 грн. та на підставі ст. 137 ЦПК України ця сума судових витрат підлягає стягненню з [PERSON] . Відзивів від [PERSON] та державного реєстратора приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Карташової С.І. не надходило. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 12 липня 2021 року від представника позивача адвоката Коломійцева А.Ю. до суду надійшло клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, в обґрунтування якого адвокат зазначив, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] та приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Карташової С.І. про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та витребування майна є надзвичайно важливим для позивача, оскільки він незаконно в позасудовому порядку позбавлений права власності на житловий будинок, де позивач проживає разом зі своєю літньою дружиною, яка є інвалідом ІІ групи. Однією з правових підстав позову є та обставина, що позивач не отримував письмової вимоги про усунення порушень, надісланої новим іпотекодержателем [PERSON] відповідно до Закону України «Про іпотеку». Ухвалою від 12 липня 2021 року клопотання представника позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи задоволено, провадження у справі на час проведення почеркознавчої експертизи зупинене. 27.07.2022 до Дзержинського районного суду м. Харкова надійшов Висновок експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи №3024/3025 складений 30.06.2022р. Ухвалою від 05 жовтня 2022 р. провадження у справі відновлено, справу призначено до розгляду у судовому засіданні. Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Додатково зазначив, що до відзиву на позовну заяву в якості доказу направлення на ім`я позивача вимоги про усунення порушень за договором позики [PERSON] додав копії письмових доказів, а саме: опис вкладення, квитанцію про відправлення листа, зворотне поштове повідомлення та вимогу добровільно звільнити житлове приміщення від 29 грудня 2016р. Наполягав що він не отримував від [PERSON] будь яких листів у тому числі вимоги про усунення порушення за договором Позики, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. Відповідно до Висновку експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи №3024/3025 складеному 30.06.2022р. рукописний (буквений) запис із зазначенням прізвища, ім?я та по-батькові « [PERSON] » у лівій нижній частині Рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (ф.N119) N6100220623838 від 22.06.2016, виконано не ним [PERSON] , а підпис від його імені, який розташований після рукописного (буквеного) запису змістом « [PERSON] » у лівій нижній частині Рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (ф.N119) N6100220623838 від 22.06.2016, виконано за допомогою пасти для кулькової ручки рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів, не ним, [PERSON] , а іншою особою. Зазначив, що відповідач [PERSON] жодним чином не спростував його твердження про відсутність правових підстав реєстрації права власності на предмет іпотеки, не надав суду письмових доказів : копії письмової вимоги про усунення порушень за договором Позики укладеним між ним та [PERSON] від 14 березня 2014р. та доказів отримання ним такого повідомлення. Заперечував проти застосування строків позовної давності посилаючись на Постанову ВП ВС від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц у якій зазначено, що позовна давність до вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не застосовується. Щодо стягнення з нього судових витрат на користь [PERSON] зазначив, що у справі № 922/2604/20 Верховним Судом, вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. А також, прохав суд при оцінці наданого представником [PERSON] адвокатом Тарасенко Д.Ю. розміру гонорару адвоката, застосовати ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційності, співмірність) та факти на підтвердження таких критерії (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стан сторін, ринкові ціни адвокатських послуг). Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно зі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України, статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Постановою Верховного Суду від 06 липня 2023 року у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 462/4050/19-ц, провадження № 61-4818 св 23 (ЄДРСРУ № 112030353) досліджувалось питання щодо особливостей надсилання іпотекодавцю (боржнику) письмової вимоги про усунення порушення та звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку. В Постанові зазначено, що, на державного реєстратора під час вчинення реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. Такий обов`язок покладено на нотаріуса як державного реєстратора згідно з правилом частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»). У частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року №800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон №800-VI) норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку», її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим, відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). З наведеного слідує, що підставою для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушення. У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Така позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16-ц, постановах Верховного Суду від 11 вересня 2020 року у справі № 127/17399/19-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 201/6233/17-ц. Визначена у частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору (див: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц, провадження № 14-48цс19). Наведені норми спрямовані на забезпечення фактичного повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно боржника. Тому повідомлення боржника потрібно вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення. Аналогічний висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) зроблено правовий висновок про те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також потрібно вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки. У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя. Таким чином, державний реєстратор приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Карташова С.І. приймаючи рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер : 31333049 від 12.09.2016 на житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 75,4 кв.м., що розташований за адресою [ADDRESS] зобов`язана була не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим п. 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. Як вбачається з матеріалів справи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Карташова С.І. неодноразово посвідчувала договори стороною яких був [PERSON] , перевіряла його документи, бачила та посвідчувала його підпис. Приймаючи від [PERSON] в якості документу, що підтверджував наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем [PERSON] письмової вимоги про усунення порушень вона зобов`язана була звернути увагу, не тільки на явність документів, але і на зміст та повноту їх. Перевірити подані документи, а пересвідчившись, що на зворотному повідомлені наданому їй відсутній підпис [PERSON] , тобто відсутній факт належного повідомлення [PERSON] про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, відмовити [PERSON] в державній реєстрації прав на підставі пунктом 3 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» шляхом прийняття рішення про відмову у вчинені дій. Метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. Позивач наполягав, що не отримував від [PERSON] вимоги про усунення порушень договору позики. За клопотанням позивача було призначено судової почеркознавчу експертизу. Відповідно до Висновку експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи №3024/3025 складеному 30.06.2022р. рукописний (буквений) запис із зазначенням прізвища, ім?я та по-батькові « [PERSON] » у лівій нижній частині Рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (ф.N119) N6100220623838 від 22.06.2016, виконано не ним [PERSON] , а підпис від його імені, який розташований після рукописного (буквеного) запису змістом « [PERSON] » у лівій нижній частині Рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (ф.N119) N6100220623838 від 22.06.2016, виконано за допомогою пасти для кулькової ручки рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів, не ним, [PERSON] , а іншою особою. Відповідачі не надали суду належних та допустимих доказів спростування заявленого позивачем факту не належного його повідомлення про необхідність усунення порушень основного зобов`язання. Відсутність факту належного повідомлення унеможливлювало прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер : 31333049 від 12.09.2016 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою Світланою Іванівною про реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 75,4 кв.м., що розташований за адресою [ADDRESS] за [PERSON] . За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Тому суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер : 31333049 від 12.09.2016 приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Карташової Світлани Іванівни про реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 75,4 кв.м., що розташований за адресою [ADDRESS] за [PERSON] суперечать вимогам статей 24, 35, 37 Закону України «Про іпотеку», статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, проте суд вважає, що вказана позовна вимога не є належним способом захисту, посилаючись на позицію ВС, висловлену у Постанові від 08.11.2023 у справі № 206/4841/20 ( 14-55цс22), тому в цій частині суд відмовляє у задоволенні позовних вимог. Щодо вимог позивач про витребування майна з чужого незаконного володіння та поновлення права власності на спірне майно, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Матеріалами справи підтверджується, що на момент звернення позивача до суду з позовом про скасування рішення державного реєстратора власником спірного нерухомого майна є [PERSON] , що підтверджується договором купівлі продажу та відповідає даним витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом статей 317 та 319 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України. Віндикаційний позов ґрунтується передусім на тому, що право власності на річ є абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Згідно частини першої статті 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 Цивільного кодексу України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 Цивільного кодексу України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених частиною першої статті 388 Цивільного кодексу України, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Обставинами справи підтверджується, що позивач втратив право власності на нерухоме майно у спосіб, передбачений Законом України «Про іпотеку», без вчинення будь-яких дій, що свідчили б про його волевиявлення стосовно цього майна, тобто спірне майно вибуло з володіння власника (позивача) поза його волею, що вказує на наявність правової можливості витребування майна у особи, яка є його незаконним набувачем. Також суд звертає увагу, що Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі N 48/340 (провадження N 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі N 911/3594/17 (провадження N 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі N 916/1415/19 (провадження N 12-80гс20, пункт 6.13)). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі N 522/1528/15-ц (провадження N 14-67цс20, пункт 70)). Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності. Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна (частина перша статті 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може. Судом встановлено, що [PERSON] перед укладенням договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями загальною площею 75,4 кв.м., що розташований за адресою [ADDRESS] не оглядала його, не пересвідчилась щодо можливості свого володіння та користування ним. Після державної реєстрації права власності не отримувала від Продавця ключі від цього будинку. Натомість на час укладання з [PERSON] договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого 16.03.2018р.приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. за №261 була обізнана, що в будинку мешкає колишній власник [PERSON] з дружиною [PERSON] , а право власності за [PERSON] на цей будинок було зареєстровано за рішенням державного реєстратора від 06 вересня 2016р. та з часу реєстрації за ним права власності він цим будинком також не користувався та не володів не ніс витрат по його утриманню. Судом встановлено, що всі дії які повинен виконувати власник майна по його утриманню виконували [PERSON] та [PERSON] , тобто сплачували комунальні платежі, підтримували будинок у придатному до житла стані. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог щодо витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 75,4 кв.м., що розташований за адресою [ADDRESS] . Щодо застосування позовної давності заявленої у відзиві представником [PERSON] адвокатом Тарасенко Д.Ю. Відповідно до положень статей 330, 387, 658 ЦК України право власності дійсного власника презюмується і не припиняється із втратою ним майна. Це право підлягає захисту протягом всього часу наявності в особи титулу власника майна, а єдиним обмеженням права власності у часі є інститут набувальної давності, який передбачає право особи, яка добросовісно заволоділа майном, отримати його у власність зі спливом певного строку, встановленого законом, якщо дійсний власник не звернеться до цього часу з вимогою про витребування майна (стаття 344 ЦК України). Застосування позовної давності до віндикаційного позову призводить до правової невизначеності, за якої суд погоджується, що позивач є дійсним власником майна, яке є предметом спору, а відповідач, у свою чергу, є володільцем майна, яке підлягає витребуванню за вимогою власника. Таким чином, правовий титул законного власника майна належним чином не припинений, а у набувача майна на законних підставах право власності не виникло. При цьому перебування майна у володінні особи, яка не є його законним власником, фактично є триваючим порушенням права до моменту припинення у законному порядку правового титулу дійсного власника майна - позивача за віндикаційним позовом, який протягом усього часу з моменту вибуття майна з його володіння до втрати правового титулу залишається законним власником та має право у будь-який час вимагати відновлення свого права, а тому позовна давність до вимоги про витребування майна не застосовується. Постанова ВП ВС від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц. Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовна давність до вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не застосовується. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави, як передбачено частиною першою статті 137 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно до частини другої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України). Як визначено частиною четвертою статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини п`ятої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. Отже, надавши повну та всебічну оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо розподілу судових витрат за результатами розгляду справи по суті, дотримуючись норми процесуального права, суд дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності доказів, які підтверджують фактичне здійснення витрат відповідачем [PERSON] . Згідно з частинами першою та другою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, отже з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судові витрати. На підставі викладеного, ст. ст. 317, 318, 388 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial