Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання дружини. На підтвердження позовних вимог в заяві вказала, що 20 квітня 2013 року було зареєстровано між позивачем та відповідачем шлюб в Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис № 237. Сторони від шлюбу дітей не мають. На теперішній час позивач проживає в м.Баштанка, роботи , а відповідно і заробітку не має, виплат з ПФУ, інших виплат, допомог не отримує, через що в силу відсутності роботи, а відтак і доходу, перебуває в тяжкому матеріальному становищі і потребує матеріальної допомоги. Таким чином позивач вказує, що потребує матеріальної допомоги від свого чоловіка [PERSON] , який здатний надавати таку допомогу, оскільки він є призваним до ЗСУ, відповідно будучи військовослужбовцем має грошові виплати від держави. На неодноразові звернення позивача до відповідача про надання позивачці [PERSON] постійної матеріальної допомоги ним не заперечуються, але він не може ніяк добровільно визначитись із розміром таких виплат та способом їх передачі останній, як він про те пояснює, стверджуючи при цьому, що офіційне стягнення з нього через бухгалтерію аліментів на утримання [PERSON] , як дружини, що потребує матеріальної допомоги, його повністю влаштовує, але ж добровільно самостійно сам цього вперто не робить вже тривалий час,- близько 8 місяців. Відповідач фізично здоровий чоловік, працює - служить, та має дохід, нікого не утримує, а тому в змозі і здатен сплачувати аліменти позивачу. В судове засідання позивач не з`явилася, надала до суду заяву, відповідно до якої позов підтримує та просить розгляд справи проводити у її відсутність. Відповідач до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлений вчасно та належним чином листом з рекомендованим повідомленням. Заяв до суду не надходило. Суд ухвалив про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи (копію паспорту та РНОКПП відповідача, копії витягів з реєстру територіальних громад відносно позивача відповідача, копію довідки про перебування [PERSON] на військовій службі, копію свідоцтва про шлюб від 05.02.2022 року, акт встановлення факту проживання, довідку Управління соцзахисту щодо відсутності соціальних виплат [PERSON] , довідку ПФУ про неотримання [PERSON] пенсії, відомості з держреєстру фізосіб про відсутність в [PERSON] доходів за 2023 рік) приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем 05 лютого 2022 року було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 05.02.2022 року, актовий запис №6. Від шлюбу сторони спільних дітей не мають. Згідно з ч. 1 ст. 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Відповідно до ч. 2 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. У частині 3 статті 75 СК України закріплено, що непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Судом встановлено, що позивач не є пенсіонером за віком, що підтверджується довідкою ПФУ про не перебування на обліку та неотримання [PERSON] пенсії в ГУ ПФУ в Миколаївській області. Окрім того в матеріалах справи відсутні докази про те, що позивач є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Отже, оскільки позивач не досягла пенсійного віку, то на теперішній час вона не вважається непрацездатною особою згідно положень ч. 2 ст. 75 СК України. Чинне законодавство у частині другі статті 75 СК України надає перелік загальних умов для надання утримання одному з подружжя: його непрацездатність; потреба у матеріальній допомозі; а також здатність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу. В даному випадку мова йде про юридичний склад, який містить юридичні факти, що є підставою для набуття одним з подружжя права на утримання і створення обов`язку для іншого з подружжя таке утримання надавати. При цьому, згідно з частиною 4 статті 75 СК України один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. У даному випадку можна вести мову про співвідношення нужденності із розміром прожиткового мінімуму, яка неодноразово критикувалась в доктрині сімейного права з огляду на саме визначення прожиткового мінімуму, наведене у статті 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року. Тобто цей мінімум можна визнати допустимим у випадках лише нормального життєзабезпечення людини, але він не є достатнім у разі, якщо мова йде про непрацездатну особу, зокрема, яка позбавлена можливості працювати. За умови відсутності зловживань, визначених у частині першій статті 83 СК України, або передумов обмеження права одного із подружжя на утримання з боку іншого подружжя, які передбачені частиною 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, непрацездатне подружжя має право на матеріальну допомогу в сенсі статті 75 СК України. Як убачається з матеріалів справи позивачка не є непрацездатною особою в сенсі ст..75 СК України. Отже, позивач не має право на утримання (аліменти), оскільки вона не є непрацездатною. Дослідивши матеріали справи, суд вважає що позивачем не доведено належними доказами, що [PERSON] є непрацездатною, потребує матеріальної допомоги, а другий із подружжя відповідач - [PERSON] може надавати матеріальну допомогу. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків,передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини,які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків,встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Крім того, відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч.7 ст. 81 ЦПК України). Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом (ч.1 ст. 84 ЦПК України). Отже,\~саме позивач\~повинен був\~довести обставини,\~які мають\~значення для\~вирішення спору\~за ст.\~75\~СК України,\~та надати\~відповідні докази,\~що позивачем\~зроблено не\~було.\~Ніяких клопотань\~з цього\~приводу ним\~також заявлено\~не було. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed