Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-09 00:00:00

У червні 2023 року [PERSON] через своїх представників адвокатів Удовиченка Д.Г., Стецюка Р.А. звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що між ним та [PERSON] було укладено ряд договір позики, зокрема: - 22.05.2020 року договір позики, посвідчений ПН КМНО Мошківською О.Л. та зареєстрований в реєстрі № 179, за умовами якого ним було передано у позику грошові кошти у розмірі 3 667 476, 30 грн., що є еквівалентом 137 000, 00 доларів США згідно офіційного валютного (обмінного) курсу Національного банку України, встановленого на момент укладення договору відносно до долару станом на 22.05.2020 року, зі строком повернення у строк до 01.07.2020 року включно; - 26.05.2020 року договір позики, посвідчений ПН КМНО Мошківською О.Л. та зареєстрований в реєстрі № 194, за умовами якого ним було передано у позику грошові кошти у розмірі 1 074 968, 00 грн., що є еквівалентом 40 000, 00 доларів США згідно офіційного валютного (обмінного) курсу Національного банку України, встановленого на момент укладення договору відносно до долару станом на 26.05.2020 року, зі строком повернення у строк до 01.07.2020 року включно; - 12.10.2020 року договір позики, посвідчений ПН КМНО Мошківською О.Л. та зареєстрований в реєстрі № 328, за умовами якого ним було передано у позику грошові кошти у розмірі 399 450, 76 грн., що є еквівалентом 14 160, 00 доларів США згідно офіційного валютного (обмінного) курсу Національного банку України, встановленого на момент укладення договору відносно до долару станом на 12.10.2020 року, зі строком повернення у строк до 12.11.2020 року включно; - 12.10.2020 року договір позики, посвідчений ПН КМНО Мошківською О.Л. та зареєстрований в реєстрі № 327, за умовами якого ним було передано у позику грошові кошти у розмірі 663 494, 49 грн., що є еквівалентом 23 520, 00 доларів США згідно офіційного валютного (обмінного) курсу Національного банку України, встановленого на момент укладення договору відносно до долару станом на 12.10.2020 року, зі строком повернення у строк до 12.11.2020 року включно; - 28.12.2020 року договір позики, посвідчений ПН КМНО Мошківською О.Л. та зареєстрований в реєстрі № 430, за умовами якого ним було передано у позику грошові кошти у розмірі 501 878, 19 грн., що є еквівалентом 17 700, 00 доларів США згідно офіційного валютного (обмінного) курсу Національного банку України, встановленого на момент укладення договору відносно до долару станом на 28.12.2020 року, зі строком повернення у строк до 28.01.2021 року включно; - 28.12.2020 року договір позики, посвідчений ПН КМНО Мошківською О.Л. та зареєстрований в реєстрі № 429, за умовами якого ним було передано у позику грошові кошти у розмірі 601 119, 64 грн., що є еквівалентом 21 200, 00 доларів США згідно офіційного валютного (обмінного) курсу Національного банку України, встановленого на момент укладення договору відносно до долару станом на 28.12.2020 року, зі строком повернення у строк до 28.01.2021 року включно; - 03.03.2023 року договір позики, посвідчений ПН КМНО Чорногуз О.В. та зареєстрований в реєстрі № 936, за умовами якого ним було передано у позику грошові кошти у розмірі 456 376, 14 грн., що еквівалентно 12 480, 00 доларів США за офіційним курсом НБУ долара США до гривні на дату укладення цього договору, зі строком повернення не пізніше 03.04.2023 року. Вказав, [PERSON] у визначені договорами строки не виконав взяті на себе зобов`язання - суми позики у визначених сумах не повернув, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договорами позики з урахуванням 3% річних: - за договором позики від 22.05.2020 року в розмірі 137 000,00 доларів США, 3% річних від простроченої суми в розмірі 12 121,68 доларів США, а всього 149 121,68 доларів США; - за договором позики від 26.05.2020 року в розмірі 40 000,00 доларів США, 3% річних від простроченої суми в розмірі 3 539,18 доларів США, а всього 43 539,18 доларів США; - за договором позики від 12.10.2020 року в розмірі 5 764,00 доларів США, 3% річних від простроченої суми в розмірі 446,69 доларів США, а всього 6 210,69 доларів США; - за договором позики від 12.10.2020 року в розмірі 23 520,00 доларів США, 3% річних від простроченої суми в розмірі 1 822,71 доларів США, а всього 25 342,71 доларів США; - за договором позики від 28.12.2020 року в розмірі 17 700,00 доларів США, 3% річних від простроченої суми в розмірі 1 259,86 доларів США, а всього 18 959,86 доларів США; - за договором позики від 28.12.2020 року в розмірі 21 200,00 доларів США, 3% річних від простроченої суми в розмірі 1 508,97 доларів США, а всього 22 708,97 доларів; - за договором позики від 03.03.2023 року в розмірі 12 480,00 доларів США, 3% річних від простроченої суми в розмірі 72,83 долари США, а всього 12 552,83 доларів США; - вирішити питання судових витрат у справі. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16 червня 2023 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 35). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання (а.с. 46-47). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі (а.с. 75-76). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 77). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11 грудня 2023 року відмовлено у задоволенні повторного клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі (а.с. 94-95). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні повторного клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі (а.с. 138-139). В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити з викладених підстав у позові. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомляв. За правилами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Пунктом 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Зважаючи на те, що відповідач належним чином повідомлений про судове засідання, про причини своєї неявки не повідомив, правом на подання відзиву не скористався, суд прийшов до висновку про можливість вирішення питання про стягнення заборгованості. Суд, заслухавши представників позивача, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що 22.05.2020 року між сторонами укладено договір позики, посвідчений ПН КМНО Мошківською О.Л. та зареєстрований в реєстрі № 179, за умовами якого позивачем було передано у власність відповідача грошові кошти у розмірі 3 667 476,30 грн., що є еквівалентом 137 000,00 доларів США згідно офіційного валютного (обмінного) курсу Національного банку України, встановленого на момент укладення договору відносно до долару станом на 22.05.2020 року, зі строком повернення у строк до 01.07.2020 року включно (а.с. 15). 26.05.2020 року між сторонами укладено договір позики, посвідчений ПН КМНО Мошківською О.Л. та зареєстрований в реєстрі № 194, за умовами якого позивачем було передано у власність відповідача грошові кошти у розмірі 1 074 968,00 грн., що є еквівалентом 40 000,00 доларів США згідно офіційного валютного (обмінного) курсу Національного банку України, встановленого на момент укладення договору відносно до долару станом на 26.05.2020 року, зі строком повернення у строк до 01.07.2020 року включно (а.с. 16). 12.10.2020 року між сторонами укладено договір позики, посвідчений ПН КМНО Мошківською О.Л. та зареєстрований в реєстрі № 328, за умовами якого позивачем було передано у власність відповідача грошові кошти у розмірі 399 450,76 грн., що є еквівалентом 14 160,00 доларів США згідно офіційного валютного (обмінного) курсу Національного банку України, встановленого на момент укладення договору відносно до долару станом на 12.10.2020 року, зі строком повернення у строк до 12.11.2020 року включно (а.с. 17). 26.02.2022 року ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] складено Акт № 01/2022 прийому-передачі грошових коштів до Договору позики, відповідно до якого позичальник передав, а позикодавець отримав в якості часткового погашення заборгованості за Договором позики, що укладений між позичальником і позикодавцем 12.10.2020 року, та посвідчений ПН КМНО Мошківською О.Л. та зареєстрований в реєстрі № 328, грошові кошти у розмірі 236 880,00 грн., що еквівалентно 8 400,00 доларів США на дату укладення договору позики. Загальна сума позики за Договором позики становила 399 450,76 грн. Враховуючи часткове погашення заборгованості у розмірі, вказаному в п. 1 цього Акту, сторони погодили, що сума заборгованості за Договором позики тепер становить 162 570,00 грн., що еквівалентно 5 764,00 доларів США (а.с. 18). 12.10.2020 року між сторонами укладено договір позики, посвідчений ПН КМНО Мошківською О.Л. та зареєстрований в реєстрі № 327, за умовами якого позивачем було передано у власність відповідача грошові кошти у розмірі 663 494,49 грн., що є еквівалентом 23 520,00 доларів США згідно офіційного валютного (обмінного) курсу Національного банку України, встановленого на момент укладення договору відносно до долару станом на 12.10.2020 року, зі строком повернення у строк до 12.11.2020 року включно (а.с. 19). 28.12.2020 року між сторонами укладено договір позики, посвідчений ПН КМНО Мошківською О.Л. та зареєстрований в реєстрі № 430, за умовами якого позивачем було передано у власність відповідача грошові кошти у розмірі 501 878,19 грн., що є еквівалентом 17 700,00 доларів США згідно офіційного валютного (обмінного) курсу Національного банку України, встановленого на момент укладення договору відносно до долару станом на 28.12.2020 року, зі строком повернення у строк до 28.01.2021 року включно (а.с. 20). 28.12.2020 року між сторонами укладено договір позики, посвідчений ПН КМНО Мошківською О.Л. та зареєстрований в реєстрі № 429, за умовами якого позивачем було передано у власність відповідача грошові кошти у розмірі 601 119,64 грн., що є еквівалентом 21 200,00 доларів США згідно офіційного валютного (обмінного) курсу Національного банку України, встановленого на момент укладення договору відносно до долару станом на 28.12.2020 року, зі строком повернення у строк до 28.01.2021 року включно (а.с. 21). 03.03.2023 року між сторонами укладено договір позики, посвідчений ПН КМНО Чорногуз О.В. та зареєстрований в реєстрі № 936, за умовами відповідач отримав від позивача, а позивач передав у власність відповідача, грошові кошти у розмірі 456 376,14 грн., що еквівалентно 12 480,00 доларів США за офіційним курсом НБУ долара США до гривні на дату укладення цього договору, зі строком повернення не пізніше 03.04.2023 року (а.с. 22). Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідачем презумпція правомірності договорів позики не спростована доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Як зазначає позивач, що відповідач не виконав належним чином своїх зобов`язань про повне повернення грошових коштів, про які йдеться в зазначених вище договорах. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. У ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Відповідно до положень ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства. Отже, приймаючи до уваги те, що між сторонами було укладено договори позики, і позивач виконав свої зобов`язання за договорами позики, надавши відповідачу грошові кошти, а відповідач не повернув вказані кошти у строк, передбачений договорами, суд, зважаючи на те, що укладення договорів позики на визначених у них умовах є результатом вільного волевиявлення сторін, в тому числі відповідача, шляхом вчинення свідомих дій та не суперечить вимогам чинного законодавства, дійшов, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, до висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача щодо стягнення з відповідача їх суми в розмірі: - за договором позики від 22.05.2020 року в розмірі 137 000,00 доларів США; - за договором позики від 26.05.2020 року в розмірі 40 000,00 доларів США; - за договором позики від 12.10.2020 року в розмірі 5 764,00 доларів США; - за договором позики від 12.10.2020 року в розмірі 23 520,00 доларів США; - за договором позики від 28.12.2020 року в розмірі 17 700,00 доларів США; - за договором позики від 28.12.2020 року в розмірі 21 200,00 доларів США; - за договором позики від 03.03.2023 року в розмірі 12 480,00 доларів США. При цьому суд зазначає, що відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, у той час як обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. У ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Таким чином гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, при цьому відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути таку ж суму грошових коштів, тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка ним отримана. За таких обставин як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству і суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Відповідні висновки Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16, одночасно відступивши від зазначеної у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14 правової позиції Верховного Суду України про те, що незалежно від валюти боргу валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання, є національна валюта України - гривня. Крім того, у цій постанові Великої Палати Верховного Суду, а також у постанові від 04.07.2018 року у справі № 761/12665/14 вказано, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. Тому, у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні, стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За змістом ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)). Передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої суми входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання (постанови Верховного Суду України від 06.04.2016 року у справі № 6-352цс16, від 22.03.2017 року у справі № 6-2311цс16, від 30.03.2016 року у справі № 6-2168цс15, а також Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 07.07.2020 року у справі № 296/10217/15-ц). Отже, суд вважає обґрунтованим посилання позивача про застосування до виниклих правовідносин положень ст. 625 ЦК України, оскільки відповідач порушив грошове зобов`язання, не повернувши позику у передбачений договором строк. Передбачене ч. 1 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 року №6-49цс12. У ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. З урахуванням зазначеного вище розміру неповернутої позики, 3% річних від простроченої суми, які підлягають до стягненню становитимуть: - за договором позики від 22.05.2020 року 3% річних від простроченої суми в розмірі 12 121,68 доларів США; - за договором позики від 26.05.2020 року 3% річних від простроченої суми в розмірі 3 539,18 доларів США; - за договором позики від 12.10.2020 року 3% річних від простроченої суми в розмірі 446,69 доларів США; - за договором позики від 12.10.2020 року 3% річних від простроченої суми в розмірі 1 822,71 доларів США; - за договором позики від 28.12.2020 року 3% річних від простроченої суми в розмірі 1 259,86 доларів США; - за договором позики від 28.12.2020 року 3% річних від простроченої суми в розмірі 1 508,97 доларів США; - за договором позики від 03.03.2023 року 3% річних від простроченої суми в розмірі 72,83 долари США. Виходячи із зазначеного, перевіривши розрахунок, наведений позивачем та не спростований відповідачем в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, суд приходить до висновку про те, що останній може бути покладений в основу судового рішення, і з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню 3 % річних у вказаних розмірах. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тому, суд надходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Останні відповідачем в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не спростовані. Щодо судових витрат суд зазначає наступне. У відповідності до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено 13 420,00 грн. судового збору (а.с. 14). Оскільки позовні вимоги задоволені повністю, то судові витрати у межах судового збору підлягають стягненню із відповідача на користь позивача в розмірі 13 420,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved