Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-08 00:00:00

20.10.2023 [PERSON] подав до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області позовну заяву до [PERSON] , в якій просить визнати спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] автомобіль Кіа Sorento, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , який згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] належить [PERSON] ; припинити право спільної сумісної власності подружжя на вищевказаний автомобіль та виділити вказаний автомобіль у власність [PERSON] , а також просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості автомобіля Кіа Sorento, 2010 р.в., д.н.з. [NUMBER] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з 07.09.2011 він зареєстровав шлюб з відповідачкою. За час перебування у зареєстрованому шлюбі, ними 28.08.2021 було придбано транспортний засіб, який був оформлений на відповідачку. Разом з тим, фактично увесь час як користуванням, так і його утримання в належному технічному стані здійнює він. Вказує, що між ним та відповідачкою за останній час виникли суперечності щодо права власності на спірний автомобіль та щодо його подальшої долі, тому змушений звернутись до суду для вирішення цього питання. Ухвалою суду від 23.10.2023 позовну заяву залишено без руху. 07.11.2023 позивач уснув вказані недоліки позовної заяви. Ухвалою суду від 09.11.2023\~відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, через канцелярію суду, від нього надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, позов підтримав. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомленна про дату, час та місце розгляду справи, причин неявки суду не повідомила. З урахуванням зазначених обставин справи, суд вирішив розглядати справу на підставі наявних у ній матеріалів. Водночас у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. 07.09.2011 Міським відділом ДРАЦС Львівського МУЮ зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії № [NUMBER] від 07.09.2011 (а.с. 4). Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 28.08.2021 серії [NUMBER] , власником автомобіля Кіа Sorento, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] є [PERSON] (а.с.45). Відповідно до звіту про оцінку автомобіля Кіа Sorento, д.н.з. [NUMBER] від 15.01.2024, ринкова вартість автомобіля на дату оцінки становить 402775,03грн. (а.с. 45-55). Таким чином судом встановлено, що за період перебування у шлюбі сторони придбали у власність автомобіль Кіа Sorento, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , який на праві власності зареєстровано за відповідачкою [PERSON] . Разом з тим позивач зазначає, що фактично увесь час як користуванням автомобілем, так і його утримання в належному технічному стані здійнює він. Однак, як вказує позивач [PERSON] , що за останній час між ним та відповідачкою [PERSON] виникли суперечності щодо права власності на спірний автомобіль та щодо його подальшої долі, через що змушений звернутись до суду. Відтак, суд встановив, що між сторонами виникли спірні правовідносини щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділу майна подружжя, які регулюються відповідними нормами СК України, які суд і застосовує при вирішенні цього спору між сторонами. Так, у ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як зазначив Верховний Суд у Постанові від 21.07.2021 у справі № 591/692/19, тлумачення ст. 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом з тим, така презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( ч. 1 ст. 70 СК України). У своїх позовних вимогах позивач вказує про те, що спірне майно було набуте за час шлюбу, а тому таке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і підлягає поділу між сторонами в рівних частках, а оскільки саме він фактично здійснює експлуатацію спірного автомобіля, то вважає за необхідне припинити право спільної сумісної власності подружжя на автомобіль Кіа Sorento, д.н.з. [NUMBER] , та виділити такий у його власність, стягнувши з нього на користь відповідачки грошову компенсацію у розмірі 1/2 частки ринкової вартості автомобіля. Відповідно до ч.ч. 4,5 ст. 71 Сімейного кодексу України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. А відповідповідно до ч. 2 ст. 365 Цивільного кодексу України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, вказано, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Як видно із заявлених позивачем вимог, у таких [PERSON] заявляє вимогу про припинення права відповідачки на частку у спільній власності, а тому за правилами ч. 5 ст. 71 СК України та ч. 2 ст. 365 ЦК України повинен був попередньо внести кошти на депозитний рахунок суду, який має бути визначений вартістю 1/2 частки у спільному майні та у даній справі становить 201 387, 51 грн. Однак, в порушення п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позивачем не надано доказів на підтвердження внесення ним на депозитний рахунок суду вартості частки майна відповідачки, що виключає можливість суду прийняти рішення про припинення права особи на частку у спільному майні. Відтак, встановивши фактичні обставини у справі та те, що позивач звернувся в суд з вищевказаним позовом та просить суд припинити право відповідачки на її частку у спільній частковій власності на автомобіль, з виплатою їй ринкової вартості цієї частки, проте не надав доказів на підтвердження внесення ним на депозитний рахунок суду вартості частки майна відповідачки, то суд дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає. Вирішуючи питання судових витрат суд виходить з положень ст. 141 ЦПК України, та оскільки відмовляє у задоволенні позовних вимог повністю, то судові витрати необхідно покласти на позивача.

Outcome: dismissed