Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

Позивач у липні 2022 року звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] , в якому просив визнати недійсним договір позики від 18.08.2021 року №1430, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Волинською Людмилою Василівною. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 01.05.2014 року між позивачем та [PERSON] (чоловіком відповідача [PERSON] ) укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якого останній отримав 14500 доларів США та зобов`язався їх повернути до 27.06.2014 року. У забезпечення виконання цих зобов`язань [PERSON] передав позивачу автомобіль марки «Toyota Avensis». Також, 27.07.2015 року між тими ж сторонами укладено договір позики на суму 34500 доларів США, які [PERSON] зобов`язався повернути до 01.09.2015 року. У зв`язку з невиконанням цих зобов`язань, заочним рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 26.11.2016 року у справі №463/3330/16-ц, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 03.03.2020 року та постановою Верховного Суду від 02.06.2021 року, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] (відповідача у даній справі) на користь [PERSON] заборгованість за договорами позики від 01.05.2014 року та від 27.07.2015 року в загальному розмірі 49000 доларів США. У той же час, стало відомо, що 18.08.2021 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики на суму, еквівалентну 30000 доларів США, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Волинською Людмилою Василівною, реєстровий номер 1430. У зв`язку з невиконанням цього договору позики, 05.10.2021 року приватним нотаріусом Волинською Л.В. вчинено виконавчий напис №1661, на підставі якого приватним виконавцем Баіровою Н.М. було відкрито виконавче провадження №67092130 та накладено арешт на майно [PERSON] , що дає змогу відповідачу перешкоджати виконавчому провадженню від 12.08.2021 року №66496673, відкритому на користь позивача приватним виконавцем Білецьким І.М., оскільки частково кошти, які повинні були б йти на погашення боргу перед позивачем, стягуються на користь штучно створеного кредитора та унеможливлюється погашення заборгованості за рахунок продажу нерухомого майна боржника, яке арештоване приватним виконавцем Баіровою Н.М. Такі дії позивач вважає спробою уникнути виконання [PERSON] судового рішення про стягнення на його користь 49000 доларів США шляхом укладання фіктивних правочинів та створення додаткових кредиторів. Крім того, позивач вважає, що про недобросовісність дій відповідача [PERSON] додатково свідчать численні судові справи, в рамках яких відповідач намагається відчужити належне йому майно (зменшити його розмір) шляхом винесення судових рішень не на його користь. Серед них: 1. Справа №463/8957/21 (Личаківський районний суд м.Львова) про визначення часток у праві спільної сумісної власності на квартиру, у якій відповідачами є [PERSON] та [PERSON] , а позивачами їх діти [PERSON] та [PERSON] . Провадження у справі відкрито 03.09.2021 року. 2. Справа №463/498/20 (Личаківський районний суд м. Львова) про стягнення боргу за договором позики, у якій позивачем є [PERSON] , відповідачами - [PERSON] та [PERSON] , представником позивача [PERSON] , син [PERSON] , відповідача у даній справі. 3. Справа №463/874/19 (Личаківський районний суд м. Львова) за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Рішення у цій справі ухвалено 08.04.2019 року. Розірвання шлюбу, у свою чергу, надало відповідачу можливість звернутися до [PERSON] із позовом про поділ майна подружжя. 4. Справа №463/10195/21 (Личаківський районний суд м. Львова) за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, зокрема визнання за ним частки на авто «Toyota Avensis». 5. Справа №463/3985/21, у якій Личаківський районний суд м. Львова ухвалив 30.06.2021 року рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики у розмірі 65000 доларів США та 6129 грн. судового збору. Звертає увагу суду, що всі ці справи виникли після ухвалення Личаківським районним судом м. Львова рішення про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості на користь позивача. Ухвалою судді від 27.07.2022 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження. 30.09.2022\~року від\~відповідача [PERSON] \~на адресу\~суду надійшов\~відзив,\~в якому\~просить відмовити\~у задоволенні\~позову з\~причин безпідставності\~та надуманості\~такого.\~Зазначає,\~що позивачем\~не наведено\~жодного факту\~на підтвердження\~того,\~що в\~день укладання\~договору позики\~кошти,\~ним обумовлені,\~не позичались.\~Позивач вказує\~про відсутність\~передачі у\~позику коштів,\~оскільки відповідач\~перебуває у\~дружніх відносинах\~з [PERSON] ,\~однак сам\~же позивач\~стверджує,\~що позичав\~кошти бо\~підтримував дружні\~стосунки зі\~сім`єю [PERSON] .\~Також,\~абсурдним є\~те,\~що на\~думку позивача\~він має\~право захистити\~свої інтереси\~шляхом звернення\~до суду\~про стягнення\~з [PERSON] \~боргу,\~а відповідач\~такого права\~немає. Звертає увагу, що Личаківським районним судом м. Львова 11.05.2022 року ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики у розмірі 10654 доларів США, однак [PERSON] , знаючи про дану справу, не тільки не намагався взяти участь у її розгляді, а й таке рішення не оскаржував. Вважає, що позов [PERSON] скерований на грубе порушення законних прав та інтересів відповідача [PERSON] , і у незаконний спосіб хоче позбавити його права отримати свої кошти. Наведена позивачем практика Верховного Суду не є релевантною даним обставинам, оскільки не існує жодної постанови Верховного Суду де боржник уникає цивільної відповідальності шляхом позики коштів після судового рішення. Також, відповідач просить застосувати правову позицію, викладену у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2021 року по справі №522/1528/15. Ухвалою суду від 20.03.2023 року задоволено клопотання представника позивача, адвоката Трухим С.В., витребувано від приватного виконавця Баірової Н.М. належно засвідчену копію договору позики від 18.08.2021 року №1430. Ухвалою суду від 13.06.2023 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. 04.08.2023 року від представника відповідача [PERSON] , адвоката Колошкіна П.І. та представника відповідача [PERSON] , адвоката Гимона І.В., надійшло клопотання, в якому названі представники просять врахувати при розгляді даної справи обставини, наведені у рішенні Франківського районного суду м.Львова від 21.06.2023 у справі №465/460/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання правочину недійсним. 07.08.2023 року від представника позивача, адвоката Чайковського Б.В., надійшло клопотання про витребування з Головного управління ДПС у Львівській області інформаційної довідки про доходи [PERSON] за 2021 рік, яке задоволено ухвалою суду від 07.08.2023 року. Представник позивача, адвокат Чайковський Б.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, аналогічних викладеним у позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Колошкіна П.І. у судовому засіданні позов заперечив, надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві, просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Гимон І.В. у судове засідання не з`явився, втім подав по справі клопотання про розгляд справи без участі відповідача [PERSON] та його представника та просив в задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю. За таких обставин суд вважає, що справу слід слухати за відсутності відповідача [PERSON] та його представника на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом установлено, що 18.08.2021 року між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] отримала 800256 грн., що еквівалентно 30000 доларам США, які остання зобов`язалась повернути позикодавцю в строк до 27.08.2021 року. Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Волинською Л.В. та зареєстровано в реєстрі за №1430 (а.с.62-63). 5-го\~жовтня 2021\~року приватним\~нотаріусом Львівського\~міського нотаріального\~округу Волинською\~Л.В.\~вчинено виконавчий\~напис,\~який зареєстровано\~в реєстрі\~за №1661,\~про стягнення\~з [PERSON] \~за період\~з 18.08.2021\~року до\~05.10.2021\~року 806466,93\~грн.\~заборгованості за\~договором позики,\~посвідченого приватним\~нотаріусом Волинською\~Л.В. 18.08.2021 року, реєстровий №1430, строк виконання зобов`язань за яким настав 27.08.2021 року, (сума позики 803232 грн., що еквівалентно 30000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на 27.08.2021 року; 3234,93 грн. сума трьох процентів річних від простроченої суми боргу). Плата за вчинення виконавчого напису 1700 грн. (а.с.64). Разом з тим, між позивачем [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, що підтверджується власноручно написаною останнім розпискою, відповідно до якої [PERSON] отримав в борг від позивача грошові кошти в сумі 14500 доларів США та зобов`язався їх повернути до 27.06.2014 року. В якості забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, передав автомобіль марки «Toyota Avensis» (а.с.11). Крім цього, 27.07.2015 року між тими ж сторонами укладено інший договір позики на суму 34500 доларів США, які [PERSON] зобов`язався повернути до 01.09.2015 року (а.с.12). Як вбачається\~з Єдиного\~державного реєстру\~судових рішень,\~рішенням Личаківського\~районного суду\~м.Львова\~від 21.05.2018\~року у\~справі 463/3330/16-ц,\~залишеним без\~змін постановою Львівського апеляційного суду від 03.03.2020 року та постановою Верховного Суду від 02.06.2021 року, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості за договорами позики від 01.05.2014 року та від 27.07.2015 року в загальному розмірі 49000 доларів США, що станом на дату ухвалення рішення згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 1281250,19 грн. Згідно з відомостями АСВП, відносно відповідача [PERSON] приватним виконавцем Баіровою Н.М. відкрито 08.10.2021 року виконавче провадження №67092130, стягувачем у якому є [PERSON] . Стан виконавчого провадження відкрито. Крім того, приватним виконавцем Білецьким І.М. відкрито 12.08.2021 року виконавче провадження №66496673, боржником у якому є [PERSON] , стягувачем - [PERSON] , і яке перебуває в стані зупинено. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч.2 ст.13 ЦК України). Відповідно до ч.3 ст.13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року №2-р(II)/2021 у справі №3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: - особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; - наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); - враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)). Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (висновок у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №759/24061/19). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч.3 ст.215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №523/17429/20). Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц викладено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України». Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі №369/11268/16-ц сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: - фіктивного (ст.234 ЦК України); - такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); - такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17 вказано, що: «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України)». Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду від 05.04.2023 року у справі №523/17429/20). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 07.10.2020 року у справі №755/17944/18, від 26.04.2023 року у справі №644/5819/20). Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України). Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення, про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду від 13.01.2021 року у справі №712/7975/17). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі №6-197цс14, постанову Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі №723/405/17). Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів щодо його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам). При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства (висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 24.03.2020 у справі №704/1410/18, від 10.12.2021 у справі №370/3154/14, а також у постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 03.03.2020 у справі №910/7976/17, від 03.03.2020 у справі №904/7905/16, від 03.03.2020 у справі №916/3600/15, від 26.05.2020 у справі №922/3796/16, від 04.08.2020 у справі №04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі №904/4262/17, від 22.04.2021 у справі №908/794/19(905/1646/17), від 02.06.2021 у справі №904/7905/16). У даній справі оспорюваний договір позики вчинено 18.08.2021 року, тобто після набрання чинності рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 21.05.2018 року у справі 463/3330/16-ц про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 49000 доларів США, тобто у період настання у відповідача [PERSON] зобов`язання погашення заборгованості перед позивачем [PERSON] . Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути неправомірною та недобросовісною. Отже, правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом (висновки викладені у постанові Верховного Суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16 (пункт 153); постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №910/16579/20 (п.10.34); постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №910/8992/19(910/20867/17), від 16.11.2022 у справі №44/380-б (910/16410/20), від 05.04.2023 у справі №906/43/22 (906/459/22)). Крім цього, формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути: момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування; контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори; щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися (подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16, від 24.11.2021 у справі №905/2030/19(905/2445/19)). Враховуючи невиконання відповідачем [PERSON] договору позики від 18.08.2021 року №1430, а саме неповернення 30000 доларів США, взятих у позику на 10 днів, і які не використовувались для погашення заборгованості перед позивачем, зважаючи, що внаслідок такого невиконання звернено стягнення на майно [PERSON] у розмірі 80 8166,93 грн. на користь [PERSON] , очевидно, що оспорюваний договір позики призводить до зменшення обсягу майна боржника [PERSON] , за рахунок якого може бути погашено заборгованість останньої перед [PERSON] , та порушує майнові права позивача. За таких обставин, слід дійти висновку, що боржник [PERSON] укладаючи оспорюваний договір не піклувалася про те, щоб її юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими, а така поведінка відповідача не відповідає критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином. Велика Палата Верховного Суду в постановах від 25 червня 2019 року у справі №°924/1473/15 та від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 висловила правову позицію про те, що суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, які фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна (див. постанову Верховного Суду від 05.01.2024 у справі №761/40240/21). Відтак, боржник, який бере у позику кошти після пред`явлення до нього позову, а тим більше, після набрання законної сили судовим рішенням про стягнення заборгованості за раніше взятими грошовими зобов`язаннями, і у визначений строк цю позику не повертає, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора за зобов`язаннями, які виникли раніше, оскільки оспорюваний договір направлено на недопущення звернення стягнення на майно боржника та зменшення обсягу його майна, за рахунок якого можуть бути задоволені вимоги такого кредитора. За таких обставин, внаслідок укладення договору позики від 18.08.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Волинською Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1430, зменшується обсяг майна [PERSON] , на яке може бути звернено стягнення в порядку примусового виконання рішення Личаківського районного суду м.Львова від 21.05.2018 року у справі 463/3330/16-ц про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 49000 доларів США за договорами позики від 01.05.2014 року та від 27.07.2015 року, а тому оспорюваний договір позики слід кваліфікувати як такий, що вчинений на шкоду позивачу [PERSON] . Таким чином, у даній справі доведеним є те, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваного договору позики) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорюваний договір позики) використовується [PERSON] для недопущення звернення стягнення на її майно та зменшення обсягу такого майна, порушує майнові інтереси позивача. На підтвердження зазначеного свідчить: момент вчинення правочину (18.08.2021 року), тобто після набрання законної сили рішення Личаківського районного суду м.Львова від 21.05.2018 року у справі 463/3330/16-ц про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості у розмірі 49000 доларів США; факт неповернення позики за оспорюваним договором позики; звернення стягнення на майно [PERSON] у виконавчому провадженні №67092130 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Волинської Л.В. від 05.10.2021 року №1661 про стягнення на користь [PERSON] 808166,93 грн. на підставі оспорюваного договору позики. З огляду на наведене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених положеннями статті 215 ЦК України у взаємозв`язку із статтями 3, 13 ЦК України, для визнання оспорюваного договору позики недійсним, що є належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача. При цьому, визнаючи недійсним оспорюваний договір позики, [PERSON] опиниться в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину. Згідно зі ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Згідно зі\~ст.263\~ЦПК України,\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~Судове рішення\~має відповідати\~завданню цивільного\~судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд дійшов висновку, щодо необхідності задоволення позову. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з чим, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір по 496,20 грн. окремо з кожного, сплачений за подання позовної заяви.

Outcome: approved