Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-18 00:00:00

Адвокат Мосейчук Антон Михайлович звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова в інтересах [PERSON] із позовом до Акціонерного товариства «Страхова компанія «КРАЇНА», в якому просив, з урахуванням уточнень, стягнути з відповідача на користь позивача витрати, пов`язані з діагностикою, лікуванням, реабілітацією, придбанням лікарських засобів у розмірі 31 492,78 грн., неотримані доходи за час тимчасової втрати працездатнеості за період з 14.09.2021 року по 20.12.2022 року у розмірі 5 765,45 грн., страхове відшкодування за шкоду, пов`язану зі стійкою втратою працездатності у розмірі 108 000,00 грн., моральну шкоду у розмірі 5% страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю в розмірі 1862,91 грн., інфляційне збільшення у зв`язку з несвоєчасною виплатою страхового відшкодування у розмірі 6404,67 грн., пеню у розмірі 65 998,29 грн., 3% річних у сумі 4437,82 грн., моральну шкоду за затримку у здійсненні страхового відшкодування у розмірі 50 000,00 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у сумі 12 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 14.09.2021 року, приблизно о 22:10 годині у м.Харкові [PERSON] керуючи транспортним засобом Hyundai Accent, д.н.з. [NUMBER] здійснив наїзд на пішохода [PERSON] . В результаті ДТП остання отримала тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя. У зв`язку з тяжкими травмами [PERSON] була вимушена звернутися до лікарні для отримання стаціонарного лікування. Відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні у період з 14.09.2021 по 01.10.2021 року. Вироком від 17.04.2023 року Дзержинського районного суду м.Харкова [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.2 статті 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі статті 75 КК України звільнено [PERSON] від призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки. Цивільний позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином - задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 90 000 гривень у відшкодування моральної шкоди, завданої злочином. Як стало відомо, цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована в АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВІ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «КРАЇНА». Зазначає, що 06.09.2022 року та 29.09.2023 (повторно) до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» було надіслано усі необхідні документи про дорожньо-транспортну пригоду за участю транспортного засобу Hyundai Accent, д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , проте станом на дату подання позовної заяви страхове відшкодування так і не було виплачено. На підставі викладеного, просить стягнути з відповідача на свою користь витрати, пов`язані з діагностикою, лікуванням, реабілітацією, придбанням лікарських засобів у розмірі 31 492,78 грн., неотримані доходи за час тимчасової втрати працездатнеості за період з 14.09.2021 року по 20.12.2022 року у розмірі 5 765,45 грн., страхове відшкодування за шкоду, пов`язану зі стійкою втратою працездатності у розмірі 108 000,00 грн., моральну шкоду у розмірі 5% страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю в розмірі 1862,91 грн., інфляційне збільшення у зв`язку з несвоєчасною виплатою страхового відшкодування у розмірі 6404,67 грн., пеню у розмірі 65 998,29 грн., 3% річних у сумі 4437,82 грн., моральну шкоду за затримку у здійсненні страхового відшкодування у розмірі 50 000,00 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у сумі 12 000,00 грн. Представником відповідача надано відзив на уточнену позовну заяву, в якому позовні вимоги частково визнав. Так, зазначає, що 18.12.2020 року між [PERSON] та АТ «СК «Країна» укладено договір (поліс) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів щодо транспортного засобу «Hyundai Accent», реєстраційний номер [NUMBER] . 15.09.2021 року АТ «СК «Країна» від [PERSON] отримано повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, з копіями зазначених в додатках до нього документів, яка мала місце 14.09.2021 року в м. Харкові по вул. Новгородська, 46, за участю забезпеченого транспортного засобу «Hyundai Accent», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням останнього та [PERSON] , в якості пішохода. 20.09.2021 року АТ «СК «Країна» від [PERSON] отримано повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, з копіями зазначених в додатках до нього документів. 07.10.2022 року АТ «СК «Країна» від позивача отримано повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, яке датовано 06.09.2022 року та заяву про страхове відшкодування, яка датована 29.09.2022 року, з копіями зазначених в додатках до них документів. 19.10.2022 року АТ «СК «Країна» направило позивачу листа, з проханням надати документи, які необхідні для прийняття рішення по справі. Також, цим листом повідомлено, що оскільки дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 14 вересня 2021 року, розглядаються в кримінальному провадженні № 1202122000001387, строк для прийняття рішення про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування призупинено до дати, коли Страховику стане відомо про набрання рішенням законної сили, у відповідності до приписів п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обв`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 13.07.2023 року АТ «СК «Країна» засобами електронного поштового зв`язку на офіційну електронну скриньку надійшла копія вироку Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2023 року яким визнано [PERSON] , винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за скоєння означеної вище дорожньо-транспортної пригоди. 27.07.2023 року АТ «СК «Країна» повторно направило позивачу листа щодо необхідності надання документів необхідних для прийняття рішення по справі, однак жодна із законних вимог відповідача з боку позивача задоволена не була, запитувані документи не надано, а тому відсутня можливість прийняти обов`язкове рішення щодо заявленої події, яка має ознаки страхового випадку, у зв`язку з чим, вважає заявлені позовні вимоги передчасними. Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення страхового відшкодування, за шкоду, пов`язану з лікуванням позивача вважає, що документально підтверджено та обґрунтовано витрати пов`язані з лікуванням на суму 20 137,31 грн., а не 31 492,78 грн. Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення страхового відшкодування, за шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності позивачем вважає, що позивачем, як на підставу для обґрунтування розміру заявлених позовних вимог в цій частині, не було долучено жодного належного та допустимого доказу, що дав би можливість встановити розмір отриманих страхових виплат та соціальних послуг, передбачених Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» або іншого виду страхування, згідно яких була би наявна можливість встановити розмір відшкодування її доходу (заробітної плати) у виді допомоги по тимчасовій непрацездатності. Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення страхового відшкодування, за шкоду, пов`язану з стійкою втратою працездатності, зазначає, що в матеріалах справи відсутні документи, які підтверджують причинно-наслідковий зв`язок між дорожньо-транспортною пригодою та встановленням позивачу другої групи інвалідності, що свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог в цій частині, у задоволенні яких слід відмовити. Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 5 % страхової виплати, за шкоду, заподіяну здоров`ю зазначає, що оскільки можлива виплата страхового відшкодування за шкоду, пов`язану з лікуванням позивача становить 20 137,31 грн., а тому страхове відшкодування по моральній шкоді буде становити - 1 006, 87 грн. Також вважає, що вимога про стягнення відшкодування моральної шкоди, у розмірі 50 000,00 грн., яка полягає у затримці здійснення страхового відшкодування, ні в який спосіб не відповідає вимогам Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а отже не підлягає задоволенню. Крім того вказує, що стягнення із відповідача, як страховика будь-яких штрафних санкцій передбачає наявність порушення строку на виплату страхового відшкодування (тобто, невиконання зобов`язання у строк, визначений Законом) але натомість виключно через бездіяльність позивача прийняття обов`язкового рішення щодо заявленої події не відбулося, оскільки останнім не надавалися на неодноразову вимогу відповідача запитувані документи, а отже позовні вимоги в частині стягнення інфляційного збільшення, пені та 3% річних також не підлягають задоволенню. Також зазначає, що заявлений до стягнення розмір судових витрат на професійну правничу допомогу при розгляді даної справи, у розмірі 12 000,00 грн., являється завищеним, таким, що не відповідає складності справи та критерію розумної необхідності таких витрат, у зв`язку з чим, ці витрати мають бути зменшені під час розподілу судових витрат за результатами розгляду даної справи, у випадку часткового або повного задоволення позовних вимог. Ухвалою суду від 22.11.2023 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 26.01.2024 року задоволено клопотання представника відповідача про проведення судових засідань в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою системи EasyCon. Протокольною ухвалою суду від 19.04.2024 року задоволено клопотання представника позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою системи EasyCon. Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, наведених у заяві. Представник відповідача в судовому засіданні частково заперечував проти заявлених позовних вимог з підстав, викладених у відзиві та запереченнях на уточнену позовну заяву. Заслухавши вступне слово представників сторін, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши кожний окремо та у їх сукупності й взаємозв`язку, суд дійшов наступного висновку. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. За приписом ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому за змістом ч.6 ст.82 ЦПК України: вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст.83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п.2, п.4, п.6 - п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч.8 ст.279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи і докази, надані до суду. Судом встановлено, що 14.09.2021 року приблизно о 22 годині 10 хвилин в м. Харкові по вул.Новгородській, буд.46 сталася дорожньо-транспортна подія за участю транспортного засобу Hyundai Accent, державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] , який діючи необережно, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на який вийшов пішохід, не зменшив швидкість, не зупинився, щоб дати дорого даному пішоходу, для якого може бути створена перешкода чи небезпека, чим грубо порушив вимоги п.18.1 ПДР України та допустив наїзд на пішохода [PERSON] , яка в цей час рухалась зліва направо по нерегульованому пішохідному переходу-зебрі по ходу його руху. Вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 17.04.2023 року по справі №638/17170/21 [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік. На підставі ст.75 КК України звільнено [PERSON] від призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 (два) роки. Крім того, вказаним вироком частково задоволено цивільний позов [PERSON] та стягнуто з [PERSON] на користь останньої 90 000 гривень у відшкодування моральної шкоди, завданої злочином. Вказаний вирок набрав законної сили 18.05.2023 року. Судом встановлено, що 18 грудня 2020 року між [PERSON] та АТ «СК «Країна» укладено договір (поліс) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/1127289, щодо транспортного засобу «Hyundai Accent», реєстраційний номер [NUMBER] , з встановленим лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю - 260 000,00 грн., з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 130 000,00 грн., франшиза - 2 600,00 грн. 15 вересня 2021 року АТ «СК «Країна» від [PERSON] отримано повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце 14 вересня 2021 року в м. Харкові по вул. Новгородська, 46, за участю забезпеченого транспортного засобу «Hyundai Accent», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням останнього та [PERSON] , в якості пішохода. Копія зазначеного повідомлення міститься в матеріалах справи. Також судом встановлено, та не заперечується сторонами, що 06.09.2022 року [PERSON] звернулась до АТ «СК «КРАЇНА» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце 14 вересня 2021 року в м. Харкові по вул. Новгородська, 46. Також, 29.09.2022 року [PERSON] звернулась до АТ «СК «КРАЇНА» із заявою про відшкодування витрат у загальному розмірі 159 406,19 грн. Як зазначає позивач, оскільки відповідачем страхове відшкодування не було виплачено в добровільному порядку, вона вимушена звернутись до суду із даною позовною заявою. Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення страхового відшкодування, за шкоду, пов`язану з лікуванням позивача у розмірі 31 492,78 грн. суд зазначає наступне. Основним нормативно-правовим документом в даній сфері господарської діяльності є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон). Умовами ст. 6 Закону передбачено, що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Згідно ст. 22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 23 Закону, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого у результаті дорожньо-транспортної пригоди, є шкода (в тому числі моральна шкода), пов`язана: - з лікуванням потерпілого; - з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; - моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; - шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Згідно з п. 24.1 ст. 24 Закону, у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, які пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбання лікарських засобів. Зазначені витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним медичним закладом охорони здоров`я. Позивачем надано до суду копія супровідного листа від Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги Ім. проф. О.І. Мещанінова» Харківської міської ради № 01-30/1651 від 24 жовтня 2023 року з копією Виписки із медичної карти стаціонарного хворого 1-е н/х відд. № 16407, яка видана 19 жовтня 2023 року, а також копії квитанцій на придбання відповідних ліків. Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого 1-е н/х відд. № 16407, [PERSON] встановлено наступний діагноз: відкрита важка ЧМТ зі здавленням епідуральним крововиливом з права. Перелом правої скроневої кістки з переходом на СЧЯ з права. Посттравматична перфорація барабанної перетинки праворуч. Гематотімпанум праворуч. Забій м`яких тканин грудної клітини праворуч. Закритий повний розрив акроміально-ключичного зчленування з права. Стан після операції - КПТ в правій скронево-тім`яній ділянці. Видалення епідуральной гематоми скроневої ділянки з права. Оцінивши надані позивачем документи на підтвердження понесених витрат на лікування на предмет їх належності та достовірності, за своїм внутрішнім переконанням, детально оглянувши вказані документи, суд у судовому засіданні встановив належність та допустимість таких доказів на загальну суму 20 137 гривень 31 копійку, які були необхідні для проведення лікування, відповідають вказаному у медичний картці діагнозу, встановленому позивачу в результаті отриманих тілесних ушкоджень. Дані витрати понесені в період лікування позивача та направлені на відновлення стану здоров`я, внаслідок отриманих тілесних ушкоджень. Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення страхового відшкодування, за шкоду, пов`язану з тимчасовою втратою працездатності у розмірі 5765,45 гривень, суд зазначає наступне. За загальним правилом відшкодування шкоди, яке міститься у частині першій статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частиною першою статті 1195 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Статтею 25 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах: для працюючої особи (особи, яка працює за трудовим договором) - не отримана середня заробітна плата, обчислена відповідно до норм законодавства України про працю. На підтвердження своїх вимог позивачем надано копію витягу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного страхування щодо даних про нараховану заробітну плату (дохід, грошове забезпечення), копія витягу з електронного реєстру листків непрацездатності № 1734 6772 1977 1779, згідно якої вбачається, що на час тимчасової втрати працездатності за період з 14 вересня 2021 року по 20 грудня 2021 року, позивач була працевлаштованою у Приватному закладі освіти «Харківський ліцей «Школа Ліберті» Харківської області. Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі страхових виплат, які повністю або частково компенсують втрату заробітної плати (доходу), у разі настання одного з таких страхових випадків: 1) тимчасова непрацездатність внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, а також тимчасова непрацездатність на період реабілітації внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві. Частина 2 ст. 15 зазначеного Закону вказує на те, що допомога по тимчасовій непрацездатності у випадках, зазначених у пунктах 1 і 7 частини першої цієї статті, виплачується уповноваженим органом управління застрахованим особам з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності), незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1266 «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням», якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке компенсує втрату заробітної плати (доходу). Підпунктом «л» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок), передбачено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується й в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться, виходячи із середньої заробітної плати. За загальним правилом пункту 2 (абзаци 3, 4) цього Порядку, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Відповідно до пункту 3 Порядку оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів роботодавця, затвердженого Постановою КМУ від 26.06.2015 № 440 (далі Порядок №440), підставою для оплати днів тимчасової непрацездатності є виданий в установленому порядку листок непрацездатності, а в разі роботи за сумісництвом - копія листка непрацездатності, засвідчена підписом керівника, скріпленим печаткою за основним місцем роботи. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.06.2021 № 1234 затверджено Порядок видачі (формування) листків непрацездатності в Електронному реєстрі листків непрацездатності (далі - Порядок формування). Дані медичних висновків про тимчасову непрацездатність, що внесені до Реєстру медичних висновків в електронній системі охорони здоров`я, надходять з електронної системи охорони здоров`я (пункт 1 розділу II Порядку формування). Відповідно до пункту другого розділу II зазначеного Порядку формування листок непрацездатності формується в Реєстрі на підставі інформації про медичний висновок (медичні висновки) у разі ідентифікації пацієнта як застрахованої особи в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Під час формування листка непрацездатності враховується інформація про основне місце роботи застрахованої особи, визначене за даними повідомлення про прийняття працівника на роботу. Сформований листок непрацездатності надсилається страхувальникам, з якими застрахована особа перебуває у трудових відносинах (за основним місцем роботи та за сумісництвом) через кабінет страхувальника на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду України. Постановою Правління Пенсійного Фонду України від 02 травня 2022 року № 4-1 «Про затвердження форми витягу з Електронного реєстру листків непрацездатності» зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 травня 2022 року за № 532/37868, затверджено форму витягу з Електронного реєстру листків непрацездатності. Суд зазначає, що долученою в якості додатків до позовної заяви копією витягу з Електронного реєстру листків непрацездатності № 1734 6772 1977 1779, дійсно підтверджено факт тимчасової непрацездатності застрахованої особи, тобто позивача, на період з 14 вересня 2021 року по 20 грудня 2021 року але серед матеріалів справи відсутній документ, як доказ, що підтверджує суму наданої допомоги, що нарахована на підставі листка непрацездатності, в тому числі суму оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності, та відомості про їх виплату або відомостей про відмову в оплаті перших п`яти днів тимчасової непрацездатності та наданні застрахованій особі допомоги по тимчасовій непрацездатності з причин, визначених у Законі України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». При цьому наведений позивачем розрахунок неотриманого доходу за час тимчасової втрати працездатності за період з 14 вересня 2021 року по 20 грудня 2021 року у розмірі 5765,45 грн., суд не може прийняти до уваги, оскільки такий здійснено позивачем самостійно, будь-яких належних доказів щодо наявності та суми заборгованості перед позивачем по виплаті допомоги по тимчасовій непрацездатності по лікарняним листкам, або відсутності заборгованості до матеріалів даної справи надано не було. Відповідно до Постанови Верховного Суду від 06.05.2020 року по справі № 462/173/19 виплата соціальної допомоги по тимчасовій непрацездатності повинна враховуватись при вирішенні питання щодо відшкодування страховиком шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності, у порядку статті 25 Закону, оскільки шляхом виплати вказаного виду соціальної допомоги працівнику компенсується заробіток (дохід), втрачений у період тимчасової непрацездатності. При цьому Верховний Суд враховує те, що згідно зі статтею 9 Закону України «Про страхування» та статтею 988 ЦК України, страхове відшкодування за договором страхування цивільно-правової відповідальності не може перевищувати розміру прямого збитку, тобто не покритого іншим видом страхування, якого зазнав страхувальник, а тому не може бути подвійного страхування. На підставі викладеного, приходжу до висновку, що оскільки позивачем, як на підставу для обґрунтування розміру заявлених позовних вимог, не було долучено жодного належного та допустимого доказу, що дав би можливість встановити розмір отриманих страхових виплат та соціальних послуг, передбачених Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» або іншого виду страхування, згідно яких була би наявна можливість встановити розмір відшкодувань її доходу (заробітної плати) у виді допомоги по тимчасовій непрацездатності, а тому правових підстав вважати її такою, що не отримала дохід за період вказаної тимчасової непрацездатності, немає, відтак, немає й правових підстав для виплати страхового відшкодування, згідно зі ст. 25 Закону та задоволення позовних вимог в цій частині. Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення страхового відшкодування, за шкоду, пов`язану з стійкою втратою працездатності у розмірі 108 000 гривень, суд зазначає наступне. Згідно ст. 26.2. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - мінімальний розмір страхового відшкодування за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить у разі встановлення II групи інвалідності - 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку. Судом встановлено, що [PERSON] було встановлено ІІ групу інвалідності, що підтверджується Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією №337118. Відповідно до вказаної довідки інвалідність встановлена з 21.12.2021 року. Вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 17.04.2023 року по справі №638/17170/21 встановлено, що внаслідок ДТП, яке відбулося 14.09.2021 року та відповідно до висновку судово-медичної експертизи №12-14/606-А/21 від 18.10.2021 року, позивач [PERSON] отримала тілесні ушкодження у вигляді травми голови з наявністю синців на обличчі, лінійного перелому правої скроневої кістки з переходом на середню черепну ямку, епідуральної гематоми справа, посттравматичної перфорації барабанної перетинки зправа, забою головного мозку, перелом восьмого ребра зліва по лінії лопатки, розрив акроміально-ключичного зчленування справа, забій легенів, що за своєю сукупністю відносяться до категорії тяжких тілесних пошкоджень по критерію небезпеки для життя. Стосовно посилання відповідача на те, що у Довідці до акта огляду медико-соціальною експертною комісією №337118 причиною інвалідності встановлено «загальне захворювання», суд зазначає наступне. Відповідно до п. 2.4. Розділу ІІ Наказу Міністерства охорони здоров`я «Про затвердження Інструкції про встановлення груп інвалідності», причини інвалідності встановлюються згідно з пунктом 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року №1317 (1317-2009-п ). Пункт 26 вказаного Положення визначає наступні причини інвалідності: -загальне захворювання; -інвалідність з дитинства; -нещасний випадок на виробництві (трудове каліцтво чи інше ушкодження здоров`я); -професійне захворювання; -поранення, контузії, каліцтва, захворювання: одержані під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язані з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, що визнані такими згідно із законодавством, в районі воєнних дій на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю у бойових діях у мирний час; одержані під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди; одержані в районах бойових дій у період Другої світової війни та від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння у повоєнний період; від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях до 1 грудня 2014 р., а з 1 грудня 2014 р. до 24 лютого 2022 р.; на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, та в населених пунктах, розташованих на лінії зіткнення, під час проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, з 24 лютого 2022 р.; на території проведення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України; під час виконання робіт, пов`язаних з розмінуванням боєприпасів, незалежно від часу їх виконання; одержані у неповнолітньому віці внаслідок воєнних дій громадянських і Другої світової воєн та в повоєнний період; пов`язані з участю у бойових діях та перебуванням на території інших держав; пов`язані з виконанням службових обов`язків, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами; одержані внаслідок політичних репресій; пов`язані з виконанням обов`язків військової служби або службових обов`язків; охорони громадського порядку, боротьби із злочинністю та ліквідацією наслідків надзвичайних ситуацій; одержані під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 р. по 21 лютого 2014 р. за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (у Революції Гідності); -поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержані під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх проведення, під час безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України; -захворювання: отримані під час проходження військової служби чи служби в органах внутрішніх справ, державної безпеки, інших військових формуваннях; пов`язані з впливом радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи; одержані в період проходження військової служби і служби в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, Держспецзв`язку. Абзацом 11 пункту 27 вказаної Постанови також наголошено, що до II групи інвалідності можуть належати також особи, які мають дві хвороби або більше, що призводять до інвалідності, наслідки травми або вроджені вади та їх комбінації, які в сукупності спричиняють значне обмеження життєдіяльності особи та її працездатності. Враховуючи вищевикладене, Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності не передбачає можливості встановлення інвалідності у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою. Термін «загальне захворювання» є загальновживаним, а відтак посилання відповідача на невідповідність даних, викладених в довідці, реальними обставинами справи на думку суду є необґрунтованими. Таким чином, оскільки ДТП відбулось 14.09.2021 року, вироком суду від 17.04.2023 року встановлено, що вказані травми позивач отримала внаслідок вказаного ДТП, суд приходить до обґрунтованого висновку що інвалідність була встановлена позивачу саме в зв`язку з отриманою травмою в ДТП. При цьому, мінімальна заробітна плата на дату настання страхового випадку (тобто станом на 14.09.2021 року), у відповідності до Закону України «Про Державний бюджет України», становить 6000, 00 грн. Таким чином, розмір страхового відшкодування за шкоду, пов`язаною із стійкою втратою працездатності за підрахунком суду становить 108 000,00 грн (18 * 6000, 00 грн. = 108 000, 00 грн.) та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 5 % страхової виплати, за шкоду, заподіяну здоров`ю у розмірі 1862,91 гривню, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Таким чином, як зазначалось вище, оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовної вимоги про стягнення страхового відшкодування за шкоду, пов`язану з лікуванням позивача на суму 20 137,31 грн., страхове відшкодування по моральній шкоді у розмірі 5% страхової виплати за підрахунком суду становить 1 006, 87 грн. (20 137,31 грн. * 5 % (ст. 26-1 Закону)). Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення моральної шкоди за затримку у здійсненні страхового відшкодування у розмірі 50 000,00 гривень, суд зазначає наступне. Правовідносини, що склалися між учасниками даної справи, є зобов`язальними. У разі порушення зобов`язання моральна шкода може відшкодовуватися лише тоді, якщо це встановлено договором або законом (ст. 611 ЦК України). У даному випадку слід виходити з того, що між сторонами існують договірні відносини, які врегульовані спеціальним Законом України «Про страхування» та Цивільним кодексом України, норми статей 625, 992 якого не передбачають такого виду відповідальності страховика, як відшкодування моральної шкоди за затримку у здійсненні страхового відшкодування. Можливість відшкодування моральної шкоди у таких правовідносинах не виключається у випадку, якщо сторони передбачили таку відповідальність в укладеному договорі. Згідно приписів спеціального Закону, визначено чіткий перелік випадків коли саме Страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого, а саме моральної шкоди, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (ст. 23 Закону): відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю (ст. 26-1 Закону); Страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим) (п. 27.3. ст. 27 Закону). Окрім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Вищезазначене узгоджується з правовим висновком вкладеним у Постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року по справі № 643/2768/16-ц, провадження № 61-1211св17. У зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення з АТ «СК «Країна» відшкодування моральної шкоди, у розмірі 50 000,00 грн., яка полягає у затримці здійснення страхового відшкодування, не відповідає вимогам Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а отже не підлягає задоволенню. Щодо заявлених позовних вимог про стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, інфляційного збільшення боргу, 3 відсотків річних, суд зазначає наступне. Позивач обґрунтовує позовні вимоги в цій частині стверджуючи, що АТ «СК «Країна» прострочила виплату належного їй страхового відшкодування у розмірі 147 121,14 грн. на 367 днів, наводячи розрахунок за період з 01 січня 2023 року по 02 січня 2024 року. Відповідно до пункту 36.2. статті 36 Закону, Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Абзацом 2 п.36.2 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено обмеження строку: якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг строку, визначеного цією статтею, припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. При цьому, в даному випадку, дорожньо-транспортна пригода розглядалась в кримінальній справі, що підтверджується доданою до позовної заяви копією вироку Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2023 року по справі № 638/17120/21, а тому відлік строку у 90 днів від дати отримання заяви про страхове відшкодування припинено. Матеріалами справи підтверджено, що про набрання вироком законної сили Страховику стало відомо з моменту надходження копії означеного вироку на офіційну електронну скриньку відповідача - 13 липня 2023 року, про що свідчить копія відповідного повідомлення. Таким чином, з огляду на положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» граничний строк для прийняття страховиком рішення щодо виплати страхового відшкодування позивачу та його виплати, що становить 90 днів від дати коли відповідачу стало відомо про набрання вироком законної сили. Вказане також узгоджується з правовим висновком Касаційного цивільного суду Верховного Суду, який висвітлено в Постанові від 21 квітня 2022 року по справі № 447/2222/20, провадження № 61-19906св21. Таким чином, стягнення із страховика будь-яких штрафних санкцій передбачає наявність порушення строку на виплату страхового відшкодування (тобто, невиконання зобов`язання у строк, визначений Законом). Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 07 жовтня 2022 року АТ «СК «Країна» від позивача отримано повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, яке датовано 06 вересня 2022 року та заяву про страхове відшкодування, яка датована 29 вересня 2022 року, з копіями зазначених в додатках до них документів. (Копії зазначених заяв містяться в додатках до позовної заяви) З матеріалів справи вбачається, що 19 жовтня 2022 року АТ «СК «Країна» направило позивачу листа, з проханням надати документи, які необхідні для прийняття рішення по справі, а саме: 1. Довідку з медичного закладу форми 027/О для підтвердження понесених витрат на лікування. 2. Лікарняні листи, заповнені належним чином, для встановлення інформації щодо неотриманих доходів при тимчасовій втраті непрацездатності. 3. Акт огляду медико - соціальною експертною комісією серія 12 ААВ № 337118 на ім`я [PERSON] (для підтвердження причин встановлення стійкої втрати працездатності). 4. Анкету - опитувальник фізичної особи на ім`я [PERSON] для проведення фінансового моніторингу. Також, цим листом позивача повідомлено, що оскільки дорожньо-транспортна пригода, яка мала місце 14 вересня 2021 року, розглядаються в кримінальному провадженні №1202122000001387, строк для прийняття рішення про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування призупинено до дати, коли Страховику стане відомо про набрання рішенням законної сили, у відповідності до приписів п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Вказаний лист отримано особисто позивачем 25.10.2022 року, про що свідчить копія Рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. Однак, як зазначено відповідачем та не спростовано позивачем, запитувані документи так і не надались, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що прийняття рішення щодо заявленої події не відбулось не з вини відповідача, а через бездіяльність позивача оскільки останнім не надавалися на запитувані документи, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог в цій частині, у задоволенні яких слід відмовити у повному обсязі. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку надала належні, і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про часткове задоволення позовних вимог. При цьому, суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29). Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, суд виходить з наступного. За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України). За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України. За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 зазначеного Закону договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. Пунктом 9 частини 1 статті 1 вищевказаного Закону встановлено, що представництво це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до статті 19 вказаного Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 вказаного Закону). Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним З`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю. Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката. Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)). Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Велика Палата Верховного Суду також вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial