Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-17 00:00:00

27.11.2023 року [PERSON] звернулася до Обухівського районного суду Київської області із позовною заявою до відповідача [PERSON] , в якій просить розірвати шлюб між ними, та визначити місце проживання неповнолітньої дитини, сина - [PERSON] [INFO] з матір`ю - [PERSON] . В Обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 17 червня 2021 року між, ними було укладено шлюб, від шлюбу у них [INFO] народився син - [PERSON] . Однак, спільне життя з відповідачем не склалося, вони мають різні погляди на шлюб, сім`ю, ведення спільного господарства та з вересня 2023 року проживають окремо. Таким чином, з вересня 2023 року шлюбно-сімейні відносини фактично припинено, спільне господарство не ведеться, на даний час вони проживають окремо, спілкування між ними не має, шлюб існує формально, внаслідок чого збереження сім`ї є неможливим, тож просить шлюб розірвати. Щодо визначення місця проживання дитини позивачка в обґрунтування позовних вимог зазначає, що місце проживання сина - [PERSON] [INFO] доцільно визначити разом із нею, оскільки малолітня дитина, якій наразі півтора роки, має нерозривний стійкий зв`язок саме з матір`ю. Дитина зареєстрована та проживає з нею, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади Козинської територіальної громади від 15.06.2023 року. Вказане нерухоме майно перебуває в її особистій приватній власності та має всі належні умови для проживання, відпочинку та зростання дитини. Вона працевлаштована, здійснює догляд та виховання дитини та повне матеріальне забезпечення. Дитина звикла до постійного проживання з матір`ю, ніколи не розлучалась з нею, тому встановлення місця проживання дитини з нею забезпечить якнайкращі інтереси маленького сина. Тож просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 13.02.2024 року винесено ухвалу, якою прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено по справі підготовче судове засідання. 11.03.2024 року винесено ухвалу, якою задоволено клопотання представниці позивачки - [PERSON] ( [INFO] ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua). 13.03.2024 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області замінено третю особу службу у справах дітей Обухівської районної державної адміністрації Київської області на службу у справах дітей Козинської селищної ради Обухівського району Київської області. 16.04.2024 року винесено ухвалу, якою задоволено клопотання представниці позивачки - [PERSON] ( [INFO] ) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (vkz.court.gov.ua). Позивачка в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила, хоч про день, час та місце слухання справи повідомлялась судом належним чином. Заяв, клопотань суду не подала. Представниця позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, та про визнання позовних вимог в повному обсязі. Представниця третьої особи, органу опіки та піклування Козинської селищної ради, Обухівського району, Київської області в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, та надали відповідь щодо звернення позивачки до служби у справах дітей Козинської селищної ради, що у разі звернення з позовом про визначення місця проживання дитини до суду, орган опіки і піклування припиняє розгляд заяви поданої йому. Вислухавши представницю позивачки, перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що між позивачкою та відповідачем 17.06.2021 року було укладено шлюб, що підтверджується про свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 17.06.2021 р., видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ, актовий запис № 735 (а.с. 8). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) було зроблено відповідний актовий запис №795 та видано Свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 07.05.2022 року (а.с. 9). З вересня 2023 року шлюбно-сімейні відносини фактично припинено, спільне господарство не ведеться, на даний час позивачка та відповідач проживають окремо, спілкування між ними не має, шлюб існує формально, внаслідок чого збереження сім`ї неможливе. Відповідно до статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею п`ятою Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно із частиною першою статті 24 СК України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Аналіз наведених положень свідчить про те, що як при укладенні шлюбу так і при його розірванні передбачається реалізація волі жінки та чоловіка без будь-якої дискримінації та примушування та/або утримання у шлюбних відносинах. Згідно з частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З огляду на зміст наведених норм матеріального права та враховуючи зібрані у справі докази суд приходить до висновку, що відносини, які склалися між подружжям, вказують на те, що їх подальше спільне проживання є неможливим, а тому надання строку на примирення суд вважає недоцільним. Позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини слід зазначити наступне. Судом встановлено, що дитина проживає разом з матір`ю, позивачкою по справі, за адресою її реєстрації, а саме: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади Козинської територіальної громади від 15.06.2023 року. Вказане нерухоме майно перебуває в особистій приватній власності позивачки та має всі належні умови для проживання, відпочинку та зростання дитини. Позивач працевлаштована та з 2019 року займається підприємницькою діяльністю, що підтверджується витягом з ЄДР, інформація з якого є загальнодоступною на сайті clarity-project.info. Позивач здійснює догляд та виховання дитини та повне матеріальне забезпечення. Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно з ст. 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27.09.1991 року, визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Згідно з вимогами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ч. 3 ст. 151 СК України батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Згідно ч. 2 ст. 157 СК України той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до ч. 3 ст. 157 СК України той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо спілкуватись з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Згідно ч. 2 ст. 159 СК України суд визначає способи участі одного із батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з врахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною в присутності іншої особи. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Обидві сторони мають постійні місця проживання та роботи, офіційні джерела доходу, позитивно характеризуються, мають міцні соціальні зв`язки. За таких обставин, з матеріалів справи вбачається майже однакове становище матері та батька щодо дотримання умов для визначення місця проживання дитини. Поряд із тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази оспорення відповідачем місця фактичного проживання дитини саме із матір`ю, чинення ним перешкод участі матері у вихованні дитини або інших порушень прав позивача в частині проживання із дитиною. Під час судового розгляду представник позивача не спромогладася належно обґрунтувати відповідні позовні вимоги, не навела аргументів щодо наявності спору між батьками щодо місця проживання дитини, не змогла повідомити суду відомості про конкретизовані обставини порушення прав її довірительки в цій частині позову. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи,поданим відповідно од цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторонам повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд вважає, що під час розгляду справи позивачкою не надано належних і допустимих доказів наявності порушень її прав чи законних інтересів в частині спору щодо визначення місця проживання дитини, які б підлягали судовому захисту, тому розглянувши спір на підставі поданих сторонами доказів, оцінивши всі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визначенні місця проживання дитини з матір`ю не підлягають задоволенню за безпідставністю, а позовні вимоги про розірвання шлюбу слід задовольнити. За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial