Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-04 00:00:00

У грудні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області про розірвання шлюбу, відібрання дітей у матері без позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дітей. Свої вимоги мотивував тим, що 20.02.2018 року позивач [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстрували шлюб, про що Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 20.02.2018 року складено актовий запис № 378 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Під час шлюбу, а саме [INFO] у сторін народився син - [PERSON] , про що Виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області 23 липня 2019 року складено актовий запис № 94, та видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] , виданий. Однак, відносини в сім`ї не склалися, оскільки відповідач останнім часом почала принижувати його честь та гідність, дозволяти собі нецензурні висловлювання та образи по відношенню до нього, навіть в присутності дитини. Протягом 2023 року відповідач все частіше стала створювати конфліктні ситуації, як наслідок сварки між ними відбувалися майже кожного дня. При цьому, позивач неодноразово намагався залагодити конфлікти та зберегти сім`ю, однак на початку лютого 2023 року відповідач пішла з сім`ї та проживає окремо. У зв`язку з чим, на даний час шлюб між ними існує лише формально, сторони не підтримують сімейних відносин, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету та проживають окремо, тому подальше спільне життя і збереження шлюбу буде суперечити його інтересам, а примирення та збереження шлюбу є неможливим. Враховуючи наведене позивач просить суд розірвати шлюб зареєстрований між ним та [PERSON] . Окрім цього, після припинення спільного проживання з відповідачем, остання стала проживати окремо за місцем своєї реєстрації, у м. Вишневе, а їх спільний син лишився проживати разом із позивачем, наразі він самостійно займається його вихованням, розвитком здібностей, контролює його стан здоров`я, переймається його лікуванням, що в принципі здійснює з народження сина. При цьому, жодних заперечень з боку відповідача щодо проживання їх сина разом з батьком не було. Більше того, відповідач під час спільного проживання також неодноразово з`їжджала від них, це відбувалося кожні два місяці, як наслідок таких міграцій погіршився стан дитини, він став розгублений та знервований, не має чіткого розуміння розпорядку дня, сталого визначеного часу для прийому їжі, сну та відпочинку. У зв`язку з чим, позивач вважає такі дії відповідача погіршують стан морального та як наслідок фізичного здоров`я дитини, тому вважає за необхідне та просить суд визначити місце проживання їх сина разом з ним, оскільки це відповідатиме інтересам дитини, сприятиме його стабільному психоемоційному стану спокою, належному навчанню та розвитку, а також максимально ефективній адаптації дитини до життя. Також позивач вказує, що він здатен забезпечити належні умови для життя, виховання та навчання сина, оскільки має стабільний дохід, власний бізнес та самостійно утримує сім`ю та відповідача також. У підтвердження свого фінансового стану долучає до позовної заяви виписку з власного банківського рахунку. Наразі позивач з дитиною проживають у квартирі [ADDRESS] , яка на праві власності належить матері позивача [PERSON] . В квартирі створені належні умови для комфортного проживання, відпочинку та повноцінного розвитку його сина, у нього є своя кімната, яка облаштована всім необхідним для проживання та розвитку дитини. Натомість, відповідач, немає сталого місця проживання та постійно переїжджає, як наслідок не має змоги забезпечити належні умови житла для їх сина. Крім того, вона не має офіційного працевлаштування та постійного джерела доходу, тобто не має змоги самостійно утримувати дитину та брати участь у додаткових витратах на його потреби. При цьому, враховуючи те, що відповідач залишала сім`ю та сина, ще в лютому 2023 року, почала проживати окремо, не приймає участі у вихованні дитини та не спілкувалась з нею, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, позивач вважає за необхідне в судовому порядку визначити місце проживання їх спільної дитини саме з ним. Враховуючи наведене, позивач просив суд розірвати шлюб, укладений між [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , що зареєстрований 20 лютого 2018 року Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 378, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . А також, відібрати малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] у матері [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав та передати для самостійного виховання малолітню дитину [PERSON] , батьку - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , та визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , разом із батьком - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , який фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.01.2024 року в справі було відкрито провадження, призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження. 03.01.2024 року в порядку витребування доказів у підготовчому провадженні судом було постановлено ухвалу, якою клопотання позивача задоволено та витребувано у Служби у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області (ЄДРПОУ 45031835) висновок про доцільність проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з батьком - [PERSON] , [INFO] . На виконання вимог вищевказаної ухвали суду, 28.03.2024 року за вх. № 15730 від Служби у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області (ЄДРПОУ 45031835) надійшов висновок № 157/2 від 26.03.2024 року про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] та рішення виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області № 157/2 від 26.03.2024 року про затвердження висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.03.2024 року підготовче провадження в справі закрито та призначено її до розгляду по суті. При цьому, позивач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, згідно з якою просив суд проводити судовий розгляд справи за його відсутності, де також вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити врахувавши висновок Служби у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області № 157/2 від 26.03.2024 року про визначення місця проживання [PERSON] . Відповідач у судове засідання також не з`явилася, подала до суду заяву, згідно з якою, просила суд проводити судовий розгляд справи за її відсутності, де також вказала, що позовні вимоги визнає частково, а саме, визнає їх в частині розірвання шлюбу та заперечує щодо визначення місця проживання їх дитини та відібрання її у матері, в цій частині просила суд відмовити. Представник Служби у справах дітей та сім`ї Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд дослідивши наявні у матеріалах справи докази приходить до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Частиною 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Так, судом встановлено, що відповідно до наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 20.02.2018 року Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві вбачається, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 20.02.2018 року, про що складено актовий запис № 378. Від даного шлюбу у сторін [INFO] народився син - [PERSON] , що підтверджується наявною у матеріалах справи копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області 23.07.2019 року, актовий запис № 94. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відносини в сім`ї між сторонами не склалися, сімейні стосунки між ними припинені, спільне господарство вони не ведуть, не мають спільного бюджету та проживають окремо, тобто їх шлюб носить лише формальний характер. Правом на надання строку на примирення сторони не виявили бажання скористатися, що підтверджується наявними у матеріалах справи їх заявами, поданими до суду, згідно з якими позивач просив його позовні вимоги задовольнити, а відповідач не заперечувала щодо позовних вимог про розірвання шлюбу. Що свідчить про те, що сторони не бажають зберегти шлюб. При цьому, За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України, передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України встановлено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Крім того, ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.». Згідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч.1 підпункту «с», «однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. З врахуванням того, що жоден з подружжя не виявив бажання примиритися, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, тому шлюб слід розірвати. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд вважає, що збереження їх сім`ї є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину. Відповідно до ч. 4, ч. 6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною 1 ст.161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.ч.2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Так, судом встановлено, що наразі батько - гр. [PERSON] , [INFO] проживає разом з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , у квартирі [ADDRESS] , яка на праві власності належить матері позивача [PERSON] . Право власності на квартиру в якій проживає родина, підтверджено наявним у матеріалах справи витягом з Державного реєстру речових прав від 30.05.2023 року, індексаційний № 333962603. За місцем проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , створено всі необхідні умови для належного проживання, відпочинку та розвитку дитини, що підтверджується висновком служби у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області №157/2 від 26.03.2024 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області № 157/2 від 26.03.2024 року. При цьому, у підтвердження належних умов проживання родини, до матеріалів справи долучено фото будинку та квартири. Крім цього, згідно з висновком служби у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області №157/2 від 26.03.2024 року вбачається, що комісія з питань захисту прав дитини при Борщагівській сільській раді Бучанського району Київської області від 18.03.2024 року (протокол № 6), як орган опіки та піклування на теперішній час вважає за доцільне залишити вирішення питання щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] , на розсуд суду. При цьому, з вищевказаного висновку також вбачається, що комісією з питань захисту прав дитини при Борщагівській сільській раді Бучанського району Київської області були проведені бесіди з батьком та матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] . Під час дослідження даного питання службою у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області 08 березня 2024 року проведено обстеження умов проживання батька [PERSON] , в ході якого встановлено, що за даною адресою в квартирі, проживають гр. [PERSON] , його син [PERSON] та бабуся [PERSON] , у помешканні дотримуються санітарно-гігієнічних норм, для дитини створені належні умови для повноцінного утримання та проживання дитини. Працівниками КЗ «Центр надання соціальних послуг Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області» 12 березня 2024 року проведено оцінку потреб сім`ї з метою встановлення спроможності батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею, які встановили, що гр. [PERSON] працює, займається онлайн торгівлею товарами, має постійний стабільний дохід в достатньому розмірі, що дає змогу створити всі необхідні умови проживання та задовольнити потреби дитини. Мати дитини, гр. [PERSON] проживає окремо в місті Вишневе. Також, як вбачається з виписки особового банківського рахунку [PERSON] № [NUMBER] від 28.12.2023 року, виданою АТ «Банк Альянс», він має солідні заощадження в іноземній валюті, що свідчить про те, що він здатен забезпечити належні умови для життя, виховання та навчання сина. Таким, чином судом встановлено, що громадянин [PERSON] забезпечує належний рівень життя дитини - малолітнього [PERSON] , достатній для його фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, створює умови, необхідні для його всебічного розвитку, піклується про його стан здоров`я. Натомість, матір`ю, громадянкою [PERSON] суду не надано будь-яких доказів, що остання наразі приймає участь у вихованні, піклуванні та забезпеченні належних умов проживання її дитини - малолітнього сина [PERSON] та те, що вона має бажання приймати таку участь. Нею не надано суду відомостей про доходи та умови місця проживання, тобто жодним чином не спростовано доводи позивача про повне перебування їх спільної дитини на утриманні та вихованні батька. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Оскільки дитина фізично перебуває на повному утриманні позивача, який добросовісно виконує свої функції та обов`язки, дитина має прихильність до батька, позивач має постійний та достатній дохід, самостійно займається вихованням та утриманням дитини, забезпечує її матеріально та піклується про неї, має житло, в якому створені належні умови для проживання та розвитку дитини. Позивач, як батько належним чином виконує свої батьківські обов`язки, забезпечує дитину усім необхідним, проявляє батьківську турботу, піклується про її фізичний та духовний розвиток, цікавиться станом здоров`я та успіхами, виявляє інтерес до її внутрішнього світу. Тобто з боку позивача відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання дитини разом з ним, чи негативно впливали на її виховання та розвиток. При прийнятті рішення судом також враховано Висновок Служби у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області 26.03.2024 року за №157/2, з якого вбачається, що в квартирі [ADDRESS] , проживають гр. [PERSON] , його син [PERSON] та бабуся [PERSON] , де створені належні умови для розвитку, проживання та виховання дитини, що свідчить про те, що мати [PERSON] проживає окремо від дитини. Даним висновком не встановлено будь-якої участі матері у вихованні дитини та забезпеченні належних умов проживання та виховання дитини. Суду таких відомостей відповідачкою [PERSON] також не надано, що наразі свідчить про її незацікавленість у вирішенні даного спору на її користь. Таким чином, судом встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, враховуючи прихильність дитини до батька, зв`язок з батьком, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог в частині визначення місця проживання дитини на даний час разом з батьком. Щодо відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав, для проживання дитини із батьком у зв`язку з самостійним вихованням дитини батьком. Відповідно до положень ч.1 ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Згідно із пунктами 2-5 частини першої ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року роз`яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передати органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначити при цьому конкретний заклад. Основними підставами для відібрання дитини від батьків серед іншого є випадки, що охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише із поведінки батьків (безвідповідальне ставлення до дитини та невжиття заходів щодо забезпечення лікування дитини у зв`язку із її тяжким станом здоров`я), а й із їх особистих негативних звичок. Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Враховуючи положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частини 7 статті 7 СК при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Судом встановлено, що відповідач проживає окремо від позивача та дитини, як мати безвідповідально ставиться до виховання та догляду за своєю дитиною та не усвідомлює в повній мірі свого байдужого ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, на думку суду, відповідач зняла з себе обов`язки з виховання та забезпечення дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07.12.2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015 року). Також суд застосовує рекомендації ЄСПЛ, сформульовані під час розгляду наступних справ, а саме: - гендерні стереотипи, які диктують сприйняття жінки як особи, яка здебільшого піклується про дітей, а чоловіка як годувальника, самі по собі не можуть становити достатнє виправдання різниці у поводженні (п. 143 рішення у справі «Konstantin Markin v. Russia» від 22.03.2012 року, № 30078/06); - що стосується твердження про особливу ролі жінки у вихованні дітей, Європейський суд зазначає, що у справі «Петровіц проти Австрії» він відмічав про поступову еволюцію суспільства в сторону рівного поділу обов`язків чоловіків і жінок по вихованню дітей (п. 139 рішення у справі «Konstantin Markin v. Russia»); - різниця у ставленні є дискримінаційною, якщо немає жодних об`єктивних чи обґрунтованих причин для цього (п. 125 рішення у справі «Konstantin Markin v. Russia»); - відмінність у ставленні не може бути виправдана традиціями, які панують у країні (п. 142 рішення у справі «Konstantin Markin v.Russia»). З огляду на викладене, суд дійшов висновку про доцільність відібрання дитини [PERSON] , [INFO] у матері [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав малолітню дитину [PERSON] , та передати для самостійного виховання малолітню дитину [PERSON] , батьку - [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з самостійним вихованням дитини батьком без участі матері, оскільки це є єдиним способом захисту прав і якнайкращого забезпечення інтересів дитини. При цьому, суд роз`яснює, що відібрання дитини без позбавлення батьківських прав є тимчасовим заходом і відповідач, відповідно до ч. 3 ст. 170 СК України, не позбавлена можливості повернути дитину.

Outcome: approved