Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-09 00:00:00

У грудні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме в порядку спадкування за заповітом. Позов мотивував тим, що [INFO] померла його мати - [PERSON] . Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, а саме: 1/18 частина квартири [ADDRESS] та інше спадкове майно. Відповідно до документів 1/18 частини квартири належить померлій [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Ленінградською районною державною адміністрацією міста Києва від 26.12.1996 року, згідно із розпорядженням № 4423 від 26.12.1996 року, та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого [PERSON] , державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори від 11.09.2001 року за реєстровим № 4- 2494, а він є іншим співвласником квартири на підставі свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину за законом. Зазначив, що за життя 11.09.2001 року [PERSON] склала заповіт, яким на випадок своєї смерті йому заповіла все своє майно. Заповіт був посвідчений 11.09.2001 року Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою, за реєстром № 2у-2797. Вказав, що загалом спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є він та [PERSON] , інших спадкоємців першої черги після смерті [PERSON] немає. З метою одержання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері він та [PERSON] звернулися із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину до державного нотаріусу, на підставі чого була заведена спадкова справа. 21.12.2023 року державний нотаріус [PERSON] постановила відмовити йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/18 частку квартири у зв`язку із втратою оригіналу заповіту. В постанові державного нотаріуса зазначено, що із документів вбачається, що у Київському державному нотаріальному архіві відсутній заповіт від імені померлої [PERSON] , яка померла [INFO] , посвідчений 11.09.2001 року Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою, за реєстром № 2у-2797, який був переданий на державне зберігання до Київського державного нотаріального архіву. Оскільки, внаслідок пожежі у приміщенні, заповіт, від імені [PERSON] згорів, тому йому, необхідно звернутися до суду за визнанням права власності в порядку спадкування за заповітом. Тому, просив суд визнати за ним в порядку спадкування за заповітом право власності на 1/8 частину квартири [ADDRESS] , , загальною площею 58,30 м2, жилою площею 40,10 м2, що належить [PERSON] , яка померла [INFO] . У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 27 грудня 2023 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного з призначенням підготовчого засідання (а.с. 24-25). Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 94). Відповідачу ухвала про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з додатками тричі направлялась на її адресу місця реєстрації, вказану в позовній заяві та згідно відомостей Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА: [ADDRESS] . Згідно наявної у матеріалах справи довідки про причини повернення/досилання конверт повернувся до суду із відмітками «повертається» та «за закінченням терміну зберігання», «адресат відсутній за вказаною адресою». Частина 1 ст. 131 ЦПК України зобов`язує учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю. Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою «Вручити особисто», рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка» приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення (пункти 11 та 17 Правил надання послуг поштового зв`язку). Рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу (пункт 99 Правил надання послуг поштового зв`язку). Відповідно до пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання. Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням. У постановах від 14.08.2020 року та від 13.01.2020 року у справі №910/22873/17 Верховний суд зазначав, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Судом також враховується рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві), яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Суд зауважує, що наразі у суду відсутні можливості сповіщення відповідача за допомогою інших засобів зв`язку, а подальші, додаткові дії щодо направлення виклику відповідачу до суду за місцем її реєстрації призведуть лише до несвоєчасності розгляду справи. Правом на подання відзиву у встановлений судом строк відповідач не скористалась, про наслідки ненадання учасником справи заяв по суті справи у встановлений судом строк була повідомлена в ухвалі про відкриття провадження у справі від 27.12.2023 року. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. В судове засідання позивач не з`явився, представник останнього - адвокат Бондар А.В. подав заяву про розгляд справи без їх участі із зазначенням того, що позов підтримують, просять його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомляла, відзив на позов не подала. Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника. За правилами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Пунктом 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Зважаючи на те, що відповідач належним чином повідомлена про судове засідання, про причини своєї неявки не повідомила, суд прийшов до висновку про можливість вирішення справи за її відсутності. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] народився [INFO] у м. Києві, батько: [PERSON] , мати: [PERSON] (а.с. 7-9, 12). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 23.05.2023 року (а.с. 11). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до якої увійшла 1/8 частина квартири [ADDRESS] , яка належала померлій [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Ленінградською районною державною адміністрацією міста Києва від 26.12.1996 року, згідно із розпорядженням № 4423 від 26.12.1996 року, та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого [PERSON] , державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори від 11.09.2001 року за реєстровим № 4- 2494 (а.с. 13, 14). Судом встановлено, що за заявами сторін у справі 28.01.2016 року Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 93/16 до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с. 30-66). 21.12.2023 року державний нотаріус [PERSON] постановила відмовити позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/18 частку квартири у зв`язку із втратою оригіналу заповіту. В постанові державного нотаріуса зазначено, що із документів вбачається, що у Київському державному нотаріальному архіві відсутній заповіт від імені померлої [PERSON] , яка померла [INFO] , посвідчений 11.09.2001 року Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою, за реєстром № 2у-2797, який був переданий на державне зберігання до Київського державного нотаріального архіву. Оскільки, внаслідок пожежі у приміщенні, заповіт, від імені [PERSON] згорів, тому позивачу, необхідно звернутися до суду за визнанням права власності в порядку спадкування за заповітом (а.с. 65-66). Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ч. 1 ст. 1218 ЦК України). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи (ч. 1 ст. 1220 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ч. 2 ст. 1220 ЦК України). Отже, внаслідок смерті [PERSON] відкрилась спадщина, часом відкриття спадщини є день її смерті - [INFO] . Сторони у справі є дітьми померлої [PERSON] . У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ч. 1 ст. 1261 ЦК України). Отже, позивач є спадкоємцем першої черги спадкоємців [PERSON] за законом. В справі відсутні відомості про наявність інших спадкоємців першої черги спадкоємців, крім сторін у справі, за законом станом на момент відкриття спадщини. Судом встановлено, що [PERSON] за життя був складений заповіт на позивача, посвідчений 11.09.2001 року Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою, за реєстром № 2у-2797, і який був переданий на державне зберігання до Київського державного нотаріального архіву, однак, внаслідок пожежі у приміщенні, заповіт, від імені [PERSON] , згорів. Відкриття спадщини є юридичним фактом, що породжує у певних осіб право на спадкування. Право на спадкування, як і кожне суб`єктивне право, надає уповноваженій особі певні можливості. Одним із елементів права на спадкування є право прийняти спадщину. Прийняття спадщини є наступним юридичним актом, який породжує загальне правонаступництво, тобто перехід до особи, яка прийняла спадщину, прав та обов`язків спадкодавця. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). У розумінні даних норм права постійність проживання може посвідчуватися реєстрацією, вона може бути підтверджена й іншими доказами, при цьому постійність спільного проживання не визначається його тривалістю. Термін «постійно» - оцінювальна цивільна категорія. За певних обставин має братися намір, з яким особа поселилася у помешканні другої. З матеріалів справи вбачається, що померла [PERSON] з 08.01.1978 року по день смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 33). Як вбачається з матеріалів справи, за вказаною адресою з 11.12.1981 року і по теперішній час зареєстрований позивач у справі (а.с. 9, 22). Отже, позивач [PERSON] у розумінні ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину померлої матері. Отже, судом встановлено обставини прийняття спадщини позивачем. Доказів розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження зворотного позивачем не надано. Право на спадщину оформляється видачею нотаріусом свідоцтва про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається у відкритій спадковій справі. Спадкова справа відкривається за заявою спадкоємця, який прийняв спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Оформлення права на спадщину врегульовано Главою 89 ЦК України та має дотримуватися. Судове рішення не є тотожним оформленню права на спадщину нотаріусом, суд не є органом, уповноваженим державою на оформлення права на спадщину. У судовому порядку право на нерухоме майно в порядку спадкування може бути визнано у виключних випадках за наявності відкритої спадкової справи та постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину. Разом з тим, слід зазначити, що хоча спадкову справу відкрито, але визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятком, що застосовується, якщо існують перешкоди для оформлення права на спадщину в нотаріальному порядку, якщо нотаріус не відмовив в оформленні спадщини з підстав втрати оригіналів документів чи з підстав наявності спору тощо. Тому, суд зазначає, що наразі наявні підстави визнавати право власності на спадкове майно у судовому порядку, оскільки позивачем вчинено всі необхідні дії, останнім дотримано встановленого законом порядку оформлення спадщини. Тому, наявні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання права власності у даній справі, тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Питання судових витрат слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved