Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-11 00:00:00

І. Позиція сторін у справі у жовтні 2023 р. позивач звернулась до Печерського районного суду м. Києва з вищезазначеною позовною заявою, з урахуванням поданої заяви про зменшення позовних вимог від 12.04.2024 (а.с. 123), просила стягнути заборгованість по невиплаченій заробітній платі у розмірі 95733 грн 27 коп., середній заробіток за час затримки заробітної плати у розмірі 215893 грн. 92 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період часу з 01.08.2022 по 17.07.2023 позивач перебувала у трудових відносинах з ДП «Управління справами Фонду державного майна України», займала посаду бухгалтера. Після звільнення з посади відповідачем видано довідку від 17.07.2023 про розмір кредиторської заборгованості та повідомлення від 17.07.2023 про нараховані суми, належні працівникові при звільненні. У день звільнення з позивачем не було проведено усіх розрахунків, належних при звільненні, а саме не здійснено виплату заробітної плати у розмірі 165641 грн 27 коп. Після звільнення відповідач частково здійснив виплату заборгованості по заробітній платі, невиплачена сума заробітної плати, станом на момент звернення до суду з позовом, становить 105393 грн 27 коп. Крім того, у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні, з відповідача також підлягає стягненню середній заробіток за час затримки у виплаті заробітної плати за період з 18.07.2023 по 17.01.2024 у розмірі 215893 грн 92 коп. 23.02.2024 відповідач подав відзив на позовну заяву, у задоволенні позовних вимог просить відмовити. Зазначає, що станом на лютий 2024 р. сума заборгованості відповідача становить 98220 грн 07 коп. Позовна вимога про стягнення середнього заробітку по день ухвалення рішення суду не підлягає задоволенню, оскільки ст. 117 КЗпП України передбачено виплату середнього заробітку не більш, як за 6 місяців, тобто до 17.01.2024. Крім того, позивачем визначена сума середнього заробітку без утримання податків та інших обов`язкових платежів, про що має бути зазначено в рішенні суду. Розмір середньоденної заробітної плати має визначатись з урахуванням заробітної плати за травень 2023 р. та червень 2023 р., відповідно до довідки від 17.07.2023, відповідно до якої середня заробітна плата становить 1077 грн 24 коп. (а.с. 54-57). 29.02.2024 позивач подала відповідь на відзив, зазначила, що відповідачем не надано жодного заперечення щодо розміру заборгованості станом на день звільненння у сумі 165641 грн 27 коп. Також відповідач не надав доказів того, що станом на момент звернення до суду з позовом, заборгованість по зарплаті становила 105393 грн 27 коп. Після звернення до суду з позовом, відповідач здійснив часткове погашення заборгованості по заробітній платі. На день подання відповіді на відзив, заборгованість по заробітній платі становить 98953 грн 27 коп. Відомості про суми боргу зі сплати заробітної плати не можна використовувати для розрахунку середньоденної заробітної плати (а.с. 69-71). 26.03.2024 відповідач подав додаткові пояснення, 01.04.2024 - заперечення, в яких зазначив, що заявлена позивачем сума середнього заробітку перевищує заборгованість по заробітній платі більше, ніж двічі, що є неспівмірним та суперечить засадам розумності, добросовісності, пропорційності та справедливості як щодо роботодавця, так і третіх осіб зокрема, інших працівників. Розмір відшкодування, передбачений ст. 117 КЗпП України, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, може бути зменшений судом. ДП «Управління справами Фонду державного майна України» знаходиться в скрутному фінансовому становищі, загальна сума заборгованості становить 5192915 грн 52 коп. Після звільнення позивача, відповідач частково, в міру фінансових можливостей, здійснював виплату заробітної плати працівнику, тобто діяв добросовісно, із завданням мінімальних негативних наслідків позивачу. З огляу на викладене, існують підстави для зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку (а.с. 94-97, 112-114). 11.03.2024 позивач подала пояснення (уточнення), зазначила, що за період часу з 12.10.2023 по 11.03.2024 відповідач частково погасив заборгованість по заробітній платі, станом на 11.03.2024 заборгованість по невиплаченій заробітній платі становить 97343 грн 27 коп., середній заробіток за період з 18.07.2023 по 17.01.2024 - 215893 грн 92 коп. (а.с. 84-85). 12.04.2024 позивач подала заяву про зменшення позовних вимог, зазначила, що за період часу з 12.10.2023 по 12.04.2024 відповідач частково погасив заборгованість по заробітній платі до 95733 грн 27 коп. (а.с. 123). ІІ. Процесуальні дії і рішення суду ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.10.2023 позовну заяву передано за підсудністю на розгляд до Святошинського районного суду м. Києва (а.с. 26-27). Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.01.2024 визначено головуючого суддю Ул`яновську О.В. (а.с. 33-34). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29.01.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням без виклику сторін (а.с. 36-37). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.02.2024 вирішено перейти із спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін до розгляду справи в порядку загального позовного повадження, розпочато підготовче провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 49-50). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.04.2024 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 127). Позивач, представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, вважають, що позовні вимоги є належним чином обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала з підстав необгрунтованості та безпідставності. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач, відповідач посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. ІІІ. Фактичні обставини справи cудом встановлено, що 28.07.2022 [PERSON] прийнято на посаду бухгалтера державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» з 01.08.2022 (а.с. 13). 07.07.2023 наказом відповідача №60 [PERSON] звільнено з займаної посади 17.07.2023 за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Даним наказом передбачено необхідність провести розрахунки з позивачем за фактично відпрацьований час та виплатити грошову компенсацію за 23 дні невикористаної щорічної відпустки (а.с. 14). Відповідно до довідки державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» від 17.07.2023 розмір заборгованості із заробітної плати перед [PERSON] , станом на 17.07.2023, складає 165641 грн 27 коп. (а.с. 18). Вказаний розмір заборгованості також підтверджується повідомленням про нараховані суми, належні працівникові при звільненні (а.с. 19). Після звільнення та по день звернення до суду з позовом, відповідач частково виплатив заборгованість по заробітній платі на загальну суму 60248 грн 00 коп., невиплачена сума заборгованості склала 105393 грн 27 коп. Під час судового розгляду справи, а саме у період з 12.10.2023 по 12.04.2024 відповідач здійснив часткове погашення суми заборгованості по заробітній платі на загальну суму 9660 грн 00 коп. (а.с. 124-126). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У рішенні Конституційного Суду від 15.10.2013 № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у частині другій стані 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою потрібно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. Водночас право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу. Положеннями ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і відповідно до умов колективного договору. Як вбачається із матеріалів цивільної справи, в день звільнення відповідач не здійснив виплату належних позивачу грошових коштів, що є порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Судом встановлено, що після звільнення [PERSON] , розмір невиплаченої заробітної плати позивачу складав 165641 грн 27 коп., що підтверджується довідками від 17.07.2023, виданими відповідачем. Після звільнення та під час судового розгляду відповідач частково виплатив заборгованість по заробітній платі. Із доданих позивачем доказів та розрахунків вбачається, що загальна сума виплаченої заробітної плати становить 9660 грн 00 коп. При цьому, невиплачена сума заборгованості становить 95733 грн 27 коп., яка підлягає стягненню в судовому порядку. Посилання відповідача на те, що розмір заборгованості по заробітній платі складає 95000 грн 00 коп., суд не бере до уваги, оскільки відповідачем не було надано належних доказів виплати заробітної плати позивачу, які б підтверджували наявну заборгованість у розмірі 95000 грн 00 коп. Підтверджений матеріалами справи розмір сплаченої заборгованості під час судового розгляду справи становить 9660 грн 00 коп. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки з розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. За змістом ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більше як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19). Виходячи з того, що роботодавець не виплатив належні при звільнені позивачу суми та не надав належних доказів, що зазначені ним обставини стали перешкодою для своєчасного розрахунку з ним, а тому, відповідно до ст. 117 КЗпП України відповідач повинен компенсувати позивачу середній заробіток за час затримки виплати належних йому сум. Позивач просить стягнути з відповідача розмір середнього заробітку за період з 18.07.2023 по 17.01.2024 у сумі 215893 грн 92 грн. Визначаючи суму середнього заробітку, яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного. Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Відповідно до п. 6 ч. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Як вбачається із довідки про доходи від 17.07.2023, заробітна плата за два календарні місяці, що передують місяцю звільнення складає: травень 2023 року - 34500 грн 00 коп., червень 2023 року - 39100 грн 00 коп.; загальна кількість робочих днів складає: травень - 23 роб. дні, червень - 22 роб. дні. Отже, відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 середньоденна заробітна плата складає: 34500 грн 00 коп., + 39100 грн 00 коп. = 73600 грн 00 коп.; 23 роб. дні + 22 роб. дні = 45 роб. дні; 73600 грн 00 коп./45 = 1635 грн 56 коп./роб. день. Суд враховує, що на день звернення до суду з даною вимогою, редакція ст. 117 КЗпП України передбачає, що середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні виплачується за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Враховуючи наведену норму Закону, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку у день звільнення за шість місяців становить: 1635 грн 56 коп. (середньоденна заробітна плата) х 132 роб. дні (кількість робочих днів за шестимісячний період з 18.07.2023 по 17.01.2024) = 215893 грн 92 коп. Посилання відповідача на те, що розмір середньоденної заробітної плати має розраховуватись відповідно до довідки від 17.07.2023, в якому зазначено суму боргу за кожен місяць, суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до п. 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору. У довідці від 17.07.2023, на яку посилається відповідач, зазначено суми невиплаченої заборгованості, що не може вважатися судом сумами нарахованої заробтної плати за весь місяць. Крім того, відповідачем видано та посвідчено довідку від 17.07.2023 про розрахунок середньоденної заробітної плати, про недійсність якої сторони не заявляли. Також суд звертає увагу, що представник відповідача під час судового розгляду зазначив, що розмір середнього заробітку більше, ніж вдвічі перевищує розмір заборгованості по заробітній платі, що є неспівмірним та суперечить засадам розумності, добросовісності та пропорційності. Відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважала, що зменшуючи розмір відшкодування визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно врахувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України. Судом встановлено, що розмір середнього заробітку, розрахований за шість місяців, відповідно до положень ст. 117 КЗпП України, у сумі 215893 грн 92 коп., більше, ніж вдвічі перевищує розмір заборгованості по заробітній платі, що складає 95733 грн 27 коп. Вказане протирічить принципу пропорційності, співмірності та розумності, а також висновкам Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, від 20.05.2021 у справі № 165/622/20 та інших. З огляду на те, що після звільнення позивача та до моменту звернення його до суду, а також під час судового розгляду, відповідач частково здійснив погашення суми заборгованості, що призвело до її зменшення, а також те, що в Державного підприємства «Управління справами Фонду державного майна України» існує заборгованість по іншим зобов`язанням (а.с. 98), у тому числі відносин майнового характеру щодо виплати заробітної плати іншим працівникам, а також те, що суд має орієнтовно оцінювати розмір майнових втрат, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку із встановленим розміром заборгованості з виплати належних при звільненні сум, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи й критеріям, вказаним Великою Палатою Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) від 26.06.2019, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних виплат, а саме середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні суд дійшов висновку, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню з 215893 грн. 92 коп. до 53973 грн 48 грн. Також суд зазначає, що відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. У постанові Великої Палати Верховного суду від 08.12.2021 у справі №9901/407/19 зазначено, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. У постанові Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 808/8156/14 зазначено, що в резолютивній частині рішення обов`язково має бути зазначено, що суму визначено без утримання податку. Стягнення і сплата прибуткового податку покладаються на роботодавця, який самостійно розраховує суму податкових відрахувань і зменшує суму, призначену судом, на суму нарахованих податків. Отже, задовольняючи вимогу про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону виступає роботодавець, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. V. Розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1497 грн 07 коп. Оскільки позивач звільнений від сплати судового зборуна підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача підлягає стягненню сплачений судовий збір в дохід держави пропорційно до задоволеної вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: partial