Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-09 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач звернувся в суд з наведеним позовом до [PERSON] мотивуючи його тим, що 31 липня 2009 року він зареєстрував шлюб з відповідачем у Відділі реєстрації актів цивільного стану Косівського районного управління юстиції Івано-Франківської області, про що зроблено актовий запис №85. У шлюбі народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Протягом не одного року сімейне життя з відповідачем поступово погіршувалося, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Спроби примирення результатів не дали. З січня 2023 року сторони разом не проживають та не ведуть спільного господарства. Позивач вважає, що шлюб набув формального характеру. У зв`язку із вище наведеним позивач просить розірвати шлюб зареєстрований 31 липня 2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Косівського районного управління юстиції Івано-Франківської області, про що зроблено актовий запис №85; неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з відповідачем на спільному з позивачем утриманні, після розірвання шлюбу надати відповідачу право іменуватися прізвищем « [PERSON] ». Відповідачу було забезпечено право подати відзив на позовну заяву, однак такий не було подано. Заяви, та клопотання учасників справи. Позивач у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи без його участі. (а.с. 23). Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. На адресу суду від [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги [PERSON] визнала в повному обсязі, не заперечила проти їх задоволення (а.с. 26). Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 04.03.2024 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено справу до судового розгляду на 10.04.2024 року. В судове засідання сторони не з`явились, однак подали заяви про розгляд справи без їх участі. У відповідності до ч. 3 ст. 211 ЦПК України судом проведено розгляд справи у відсутності сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 31 липня 2009 року, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 31.07.2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Косівського районного управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис №85 (а.с. 7). Відповідно до копій свідоцтв про народження Серії [NUMBER] , Серії [NUMBER] , сторони [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 8-9). Згідно з копією довідки про реєстрацію місця проживання від 18.07.2023 року № 1198, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наміром позивача припинити шлюбні відносини з відповідачем. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 113 СК України визначено, що особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Мотивована оцінка наведених учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених доказів, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, однак на даний час не підтримують стосунків. Позивач [PERSON] наполягає на розірванні шлюбу, про що однозначно і категорично ствердив у тексті позовної заяви. Беручи до уваги взаємостосунки, що склалися між подружжям, небажання позивача надалі підтримувати сімейні взаємовідносини, а також те, що подальше сумісне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, суд вважає, що позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу; згідно з абз. 2 ч.3 ст.115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Щодо вимоги позивача про залишення проживання малолітніх дітей з відповідачем, то суд доходить такого висновку. В позовній заяві позивач [PERSON] просив неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , залишити проживати з відповідачем на спільному з позивачем утриманні. Згідно зі ст. 141 СК мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст.157 СК питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з положеннями ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч.2 ст. 161 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Наведені норми у своїй сукупності вказують на те, що місце проживання дитини, яка не досягла 14 років визначається за згодою батьків та самої дитини, і лише у разі не досягнення ними згоди з цього питання, спір між батьками може бути вирішений судом або органом опіки та піклування. Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом В основному, під спором про право розуміють опір, перешкода у здійсненні цивільного права, які згідно із законом можуть бути усунені за допомогою суду. При відсутності цих елементів не може бути й спору про право. Спір про право може виникнути виключно у разі порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів особи, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. З іншого боку, необхідною умовою порушення судового провадження є наявність певного спору, конфлікту, що виник із суспільних відносин, які опосередковуються правом. Верховний Суд неодноразово зазначав, що в кожному конкретному випадку в залежності від змісту правовідносин суд повинен оцінити форму вираження відповідної незгоди учасника провадження на предмет існування спору. Така незгода має втілюватись у вчиненні учасником процесу об`єктивно необхідних дій для відновлення порушеного права. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Як вбачається з матеріалів справи, від відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позову, в якій зазначила, що позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі і щодо їх задоволення заперечень немає. Вище наведені докази в сукупності та встановлені судом обставини справи вказують на те, що між сторонами не існувало та не існує спору щодо місця проживання дітей, оскільки місцем проживання дитини є місце, визначене за згодою батьків. За змістом положень, зокрема, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 8, 18, 161 СК України, ст.ст. 2, 4, 19, 184 ЦПК України кожна особа, право якої порушене, оспорене чи не визнане, вправі захищати його судовим порядком шляхом пред`явлення позову до відповідальної за порушення права особи, судом вирішується саме спір між батьком і матір`ю щодо місця проживання малолітньої дитини (дітей), коли батько та мати, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина (діти). Вирішуючи спір, враховуючи наведені норми матеріального права, у повному обсязі встановивши в сукупності всі фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд доходить переконання про відсутність підстав для задоволення даної позовної вимоги. Щодо вимоги\~позивача,\~про залишення\~відповідачу прізвища,\~набутого у\~шлюбі. Так, статтею 113 СК України визначено, що особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Суд зазначає, що зміна чи залишення прізвища є особистим немайновим правом фізичної особи, і відповідно до ст. 272 ЦК України фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно. Зміна прізвища, отриманого під час реєстрації шлюбу на дошлюбне або залишення на шлюбному прізвищі залежить виключно від волевиявлення особи, яка бажає чи не бажає змінити своє прізвище. А відтак, саме особа, яка бажає змінити прізвище, повинна звернутися до органів ДРАЦС з відповідною заявою, у встановленому порядку. За таких обставин в цій частині позов до задоволення не підлягає. Щодо розподілу судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, у зв`язку із визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, і задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 605, 60 грн., сплачений ним під час звернення з позовом до суду, а інші 50% судового збору в розмірі 605, 60 грн. слід повернути позивачу з державного бюджету. На підставі наведеного,

Outcome: partial