Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-07 00:00:00

Позивач\~ [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на житло. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є наймачем квартири [ADDRESS] . Ордер на зайняття вищезазначеної квартири виданий 18 жовтня 1989 року.У вказаній квартирі, окрім неї зареєстрована її донька - відповідач [PERSON] . Вказує, що відповідач не проживає в даній квартирі більше 20 років, не сплачує комунальні платежі, не бере участі в утриманні житла, її чітко невідоме місце знаходження доньки. Вказує, що з донькою спілкується по телефону, їй відомо,що донька проживає в Німеччині. Вирішити питання про зняття відповідача з реєстрації місця проживання в добровільному порядку не являється можливим. Відсутність відповідача за місцем реєстрації не зумовлена поважними причинами. Реєстрація місця проживання відповідача створює їй перешкоди, адже вона несе додаткові витрати на оплату комунальних послуг,також вона не має можливості у зв`язку із цим оформити житлову субсидію, також має намір приватизувати квартиру. З огляду на наведене позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою від 21 лютого 2024 року відкрито загальне позовне провадження у даній цивільній справі та призначено підготовче засідання. Від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без її участі, позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, 18 березня 2024 року на електронну пошту суду надіслала заяву, в якій просить розгляд справи проводити за її відсутності, вказує, що позовні вимоги визнає, оскільки багато років проживає за кордоном. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення № 409 від 17 жовтня 1989 року [PERSON] видано ордер на жиле приміщення на право зайняття квартири [ADDRESS] . (а.с. 4). Згідно з довідкою про осіб, які задекларували або зареєстрували своє місце проживання (перебування) в житлі від 27.11.2023 року № 26459 , серед осіб, які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , значиться відповідач [PERSON] , [INFO] (а.с.5). Також, дана обставина підтверджується інформацією з Єдиного державного демографічного реєстру № 457143 від 20.02.2024 року (а.с.12). Згідно зі статтею 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК УРСР). Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку. Статтею 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами той факт, що відповідач дійсно не проживає у спірній квартирі більше шести місяців без поважних причин, втратила інтерес до вказаного житла, за місцем реєстрації не з`являється. Дана обставина також підтверджується заявою відповідача [PERSON] про визнання позову, в якій остання вказує, що багато років проживає закордоном. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою чи проживанні в ній, про поважність причин її відсутності понад законодавчо встановлені строки, наявність між сторонами домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання її такою, що втратила право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. З врахуванням вищенаведених норм закону та аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що слід визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved