Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-09 00:00:00

17 січня 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики б/н від 12 лютого 2021 року: у розмірі 2 257,68 доларів США, що складається з основної заборгованості 2\~200,00 доларів США та 3% річних у розмірі 57,68 доларів США; у розмірі 17 028,06 грн., що складається з основної заборгованості 15\~000,00 грн., 3% річних - 393,29 грн., відсотків за користування коштами - 311,92 грн. та інфляційних витрат - 1 322,85 грн., а також судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 12 лютого 2021 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики б/н. Відповідно до п. 1 вищевказаного договору позичальником було отримано у позику грошові кошти у сумі, яка складається з: 2\~200,00 доларів США; 15\~000,00 грн. Вказана сума грошей отримана позичальником від позикодавця до укладення договору повністю. Відповідно п. 2 даного договору позикодавець зобов`язувався повернути позикодавцю 2\~200,00 доларів США та 15\~000,00 грн. не пізніше 12 квітня 2021 року. Сума позики вважається повернутою в момент її передачі позикодавцю. Факт повернення суми позики підтверджується розпискою позикодавця про отримання грошових коштів від позичальника. Відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, в добровільному порядку повернути грошові кошти відмовляється. Отже, наявні правові підстави для стягнення з відповідача вказаної суми заборгованості. Також, посилаючись на статтю 625 ЦК України, позивач розрахував 3% річних за період з 12 квітня 2021 року по 24 лютого 2022 року у розмірі 57,68 доларів США та у розмірі 393,29 грн., а також інфляційні втрати у розмірі 1\~322,85 грн. Крім того, позивачем нараховано проценти за позикою за період з 12 лютого 2021 року по 12 квітня 2021 року на суму 311,92 грн. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом. У судове засідання позивач не з`явився, але у позовній заяві його представник [PERSON] просила розглядати справу без участі позивача, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 12 лютого 2021 року між [PERSON] як позикодавцем та [PERSON] як позичальником було укладено Договір позики, відповідно до пункту 1 якого позикодавець надає, а позичальник приймає у позику гроші в сумі, яка складається з: 2\~200,00 доларів США, 15\~000,00 грн. (а.с. 8, 10). У пункті 2 вищевказаного Договору позики визначено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю 2\~200,00 доларів США та 15\~000,00 грн. не пізніше 12 квітня 2021 року, місце повернення позики місто Київ. Згідно з пунктом 3 даного Договору позики, сума позики вважається повернутою в момент передачі її позикодавцю. Факт повернення сум позики підтверджується розпискою позикодавця про отримання грошових коштів від позичальника. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до\~ст. 1046 ЦК України,\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до положень ч. 2\~ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Судом встановлено, що позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, тобто передав відповідачу обумовлену суму грошових коштів, про що зазначено у самому Договорі позики від 12 лютого 221 року, згідно пункту 1 якого вказана сума грошей отримана позичальником від позикодавця до укладення цього договору повністю. Своїм підписом в цьому договорі позичальник свідчить, що грошові кошти в сумі 2\~200,00 доларів США та 15\~000,00 грн. отримав від позикодавця в повному обсязі до укладення цього договору. В свою чергу, відповідач [PERSON] порушив взяті на себе зобов`язання, та не повернув суму позики в обумовлений у договорі строк та розмірі. Таким чином, судом встановлено, що на теперішній час сума неповернутих грошових коштів за договором позики від 12 лютого 2021 року становить 2\~200,00 доларів США та 15\~000,00 грн. У пункті 5 укладеного між позивачем та відповідачем Договору позики від 12 лютого 2021 року сторонами було обумовлено, що якщо позичальник здійснює затримку повернення грошових коштів більше, ніж на сім днів, то позикодавець в праві пред`явити цей договір до стягнення в установленому законом порядку з витребуванням всіх грошових коштів, а також стягнути із позичальника витрати, пов`язані зі стягненням у безспірному чи судовому порядку, на що позичальник дає свою згоду. Позивач зазначив, що відповідач гроші не повертає. У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивач вирішив скористатись правом вимоги та 17 січня 2024 року звернувся до суду з даним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно\~зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до змісту ст.ст.\~610,\~612 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. З огляду на те, що відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань та не повернув суми отриманих ним грошових коштів, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими. Щодо стягнення боргу в іноземній валюті, суд вважає за необхідне зазначити наступне. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому,\~Основний Закон\~не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до\~статті 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 ЦК України\~визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. При цьому, заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів\~у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому\~як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Таким чином, наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача боргу у валюті, визначеній договорами позики долар США. Згідно роз`яснень наданих у пункті 14\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Сума заборгованості відповідача за договором позики від 12 лютого 2021 року становить 2\~200,00 доларів США та 15\~000,00 грн. та позивач у позовній заяві просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики як у доларах США 2\~200,00 доларів США, так і у гривні 15\~000,00 грн. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Станом на 10 квітня 2024 року, тобто станом на день ухвалення судом даного рішення, офіційний курс валюти встановлений НБУ становить за 1 долар США 38,99 грн. Отже, сума неповернутої позики за договором позики від 12 лютого 2021 року складає 15\~000,00 грн. та 2\~200,00 доларів США, що за встановленим курсом НБУ станом на 10 квітня 2024 року становить еквівалент 85\~778,00 грн. (2\~200,00 доларів США х 38,99 грн. = 85\~778,00 грн.). З огляду на те, що відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань та не повернув суму позики за договором позики від 12 лютого 2021 року, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] суми позики є законними та обґрунтованими, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу у розмірі 15\~000,00 грн. та 2\~200,00 доларів США, що за встановленим курсом НБУ станом на 10 квітня 2024 року становить 85\~778,00 грн., а тому позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Таким чином судом встановлено, що відповідачем було порушено право позивача на повернення йому грошових коштів наданих за договором позики, яке підлягає судовому захисту. Крім того, у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача за період з 12 квітня 2021 року по 24 лютого 2022 року 3 % річних від простроченої суми за договором позики від 12 лютого 2021 року у розмірі 57,68 доларів США та 393,29 грн., а також інфляційні втрати у розмірі 1 322,85 грн. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Положеннями статті 1050 ЦК України, визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 625 ЦК України закріплено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки судом встановлено, що на теперішній час грошові кошти отримані в позику відповідачем позивачу не повернуті, слід дійти висновку про наявність законних підстав, для притягнення відповідача до передбаченої ст. 625 ЦК України відповідальності за порушення ним строків виконання грошового зобов`язання. Як вже зазначалось вище, заборгованість відповідача за договором позики від 12 лютого 2021 року становить 15\~000,00 грн. та 2\~200,00 доларів США. Позивач за договором позики від 12 лютого 2021 року просить стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати за період з 12 квітня 2021 року по 24 лютого 2022 року. Однак, суд зазначає, що три відсотки річних у відповідності до приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягають стягненню після спливу строку виконання основного зобов`язання. Оскільки сторони за договором позики від 12 лютого 2021 року досягли згоди щодо строку повернення позики, а саме не пізніше 12 квітня 2021 року, тому три відсотки річних та інфляційні втрати підлягають стягненню з наступного дня після прострочення, тобто з 13 квітня 2021 року по 24 лютого 2022 року, тобто в межах заявлених [PERSON] позовних вимог. Таким чином, 3 % річних від простроченої суми заборгованості за договором позики від 12 лютого 2021 року за період з 13 квітня 2021 року по 24 лютого 2022 року складають 392,05 грн. (15\~000,00 грн. х 3% х 318 днів прострочення / 365 = 392,05 грн.) та 57,50 доларів США (2\~200,00 доларів США х 3% х 318 днів прострочення / 365 = 57,50 доларів США), що за офіційним курсом НБУ станом на 10 квітня 2024 року становить 2\~241,93 грн. (57,50 доларів США х 38,99 грн. = 2\~241,93 грн.). Що стосується індексу інфляції, то згідно із Методикою розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженою Наказом Держкомстату № 265 від 27 липня 2007 року індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді порівняно з базисним. Розрахунок індексу інфляції повідомляється Листом Національного банку України, за даними Держкомстату України наступного місяця, який слідує за розрахунковим. Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції виконується шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості. Сукупний індекс інфляції розраховується за формулою: ІІс = (ІІ1 / 100) х (ІІ2 / 100) х (ІІ3 / 100) х ... (ІІZ / 100), де ІІ1\~ індекс інфляції за перший місяць прострочення; ІІ2\~ індекс інфляції за другий місяць прострочення; ІІ3\~ індекс інфляції за третій місяць прострочення; ІІZ\~ індекс інфляції за останній місяць прострочення. Відповідно до рекомендацій Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених у листі № 62-97р від 3 квітня 1997 року, для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, що складають відповідний період, перемножити між собою. При цьому, вважається, що сума, внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця. По аналогії, якщо погашення здійснено с 1 по 15 число відповідного місяця, то інфляційна зміна розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 число місяця інфляційна зміна розраховується з урахуванням цього місяця. Розрахунок індексу інфляції повідомляється Листом Національного банку України, за даними Держкомстату України наступного місяця, який слідує за розрахунковим. Загальний індекс інфляції за період з 13 квітня 2021 року по 24 лютого 2022 року складає 108,818968%. Таким чином, сума індексу інфляції від простроченої суми заборгованості у розмірі 15\~000,00 грн. за період з 13 квітня 2021 року по 24 лютого 2022 року становить (15\~000,00 грн. х 108,818968% / 100%) 15\~000,00 грн. = 1\~322,85 грн. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача процентів за договором позики суд виходить з наступного. Відповідно до\~частини 1\~статті 1048\~ЦК України\~позикодавець має\~право на\~одержання від\~позичальника процентів\~від суми\~позики,\~якщо інше\~не встановлено\~договором або\~законом.\~Розмір і\~порядок одержання\~процентів встановлюються\~договором.\~Якщо договором\~не встановлений\~розмір процентів,\~їх розмір\~визначається на\~рівні облікової\~ставки Національного\~банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У договорі позики від 12 лютого 2021 року сторонами не було обумовлено розмір і порядок одержання процентів, а тому позивач має право на стягнення з відповідача процентів за договором позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України. При цьому, позивач просить стягнути з відповідача проценти за період з 12 лютого 2021 року по 12 квітня 2021 року та виключно з їх нарахуванням на суму заборгованості у розмірі 15\~000,00 грн. Суд вважає за необхідне зазначити, що наведений позивачем у позовній заяві розрахунок процентів за користування позикою є помилковим, оскільки частиною 1 статті 1048 ЦК України закріплено, що у випадку, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, а позивачем розрахунок процентів здійснений з урахуванням подвійної облікової\~ставки Національного банку України. Так,\~рішенням Правління\~Національного банку\~України від\~21\~січня 2021\~року №\~16-рш\~«Про розмір\~облікової ставки»\~з 22\~січня 2021\~року встановлено облікову ставку 6,00% річних. Рішенням Правління Національного\~банку України\~від 04\~березня 2021\~року №\~84-рш\~«Про розмір\~облікової ставки»\~з 05\~березня 2021\~року встановлено облікову ставку 6,5% річних. Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуОблікова ставка НБУСума процентів 12.02.202104.03.20212115000.006.051,78 05.03.202112.04.20213915000.006.5104,18 Отже, проценти за період з 12 лютого 2021 року по 12 квітня 2021 року становлять 155,96 грн. (51,78 грн. + 104,18 грн. = 155,96 грн.). З урахуванням всього вищевикладеного суд приходить до висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути: заборгованість за договором позики від 12 лютого 2021 року у розмірі 15\~000,00 грн. та 2\~200,00 доларів США, що за встановленим курсом НБУ станом на 10 квітня 2024 року становить 85\~778,00 грн.; 3 % річних від простроченої суми боргу у розмірі 392,05 грн. та 57,50 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 10 квітня 2024 року становить 2\~241,93 грн.; інфляційні втрати у розмірі 1\~322,85 грн.; проценти за користування позикою у розмірі 155,96 грн., а отже позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами\~розгляду справи\~витрати на\~правничу допомогу\~адвоката підлягають\~розподілу між\~сторонами разом\~із іншими\~судовими витратами.\~Для цілей\~розподілу судових\~витрат: розмір\~витрат на\~правничу допомогу\~адвоката,\~в тому\~числі гонорару\~адвоката за\~представництво в\~суді та\~іншу правничу\~допомогу,\~пов`язану зі\~справою,\~включаючи підготовку\~до її\~розгляду,\~збір доказів\~тощо,\~а також\~вартість послуг\~помічника адвоката\~визначаються згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги та\~на підставі\~відповідних доказів\~щодо обсягу\~наданих послуг\~і виконаних\~робіт та\~їх вартості,\~що сплачена\~або підлягає\~сплаті відповідною\~стороною або\~третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Судом встановлено,\~що позивачу\~ [PERSON] правничу\~допомогу у\~вказаній справі\~надавала адвокат\~Мартинюк М.Р.,\~що підтверджується ордером серії АС № 1063635 від 15 січня 2024 року (а.с. 30) та договором про надання правової допомоги № 12/1 від 11 січня 204 року (а.с. 44-45). Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно роз`яснень,\~наведених у\~п.\~48\~Постанови Пленуму\~Вищого спеціалізованого\~суду України\~з розгляду\~цивільних і\~кримінальних справ\~«Про застосування\~судами законодавства\~про судові\~витрати у\~цивільних справах»\~від 17.10.2014\~року №10\~визначено,\~що підстави,\~межі та\~порядок відшкодування\~судових витрат\~на правову\~допомогу,\~надану в\~суді регламентовано\~ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. 21 березня 2024 року адвокатом Мартинюк М.Р. було складено Акт виконаних робіт за договором про надання правової допомоги № 12/1 від 11.01.2024 року, в якому зазначено перелік наданих позивачу адвокатом послуг та їх вартість (а.с. 43). На підтвердження оплати позивачем вищевказаних послуг адвоката надано три платіжні інструкції на суму по 4\~000,00 грн. кожна (а.с. 46, 47, 48), тобто на загальну суму 12\~000,00 грн. Позивач дійсно\~отримав правову\~допомогу від\~адвоката Мартинюк М.Р., а тому не викликає сумнівів, що позивачем понесені витрати на правничу допомогу у справі. Разом з цим, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З урахуванням складності даної справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає, що зазначена позивачем вартість та обсяг виконаної адвокатом роботи у розмірі 12 000,00 грн. є завищеними та належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу пропорційності розподілу судових витрат. Суд вирішуючи питання про розмір витрат на правову допомогу виходить з того, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Отже, відшкодовуються лише ті витрати, які мають розумний розмір. При цьому, вартість послуг з консультації,\~формування правової\~позиції,\~підготовки позовної\~заяви та\~заяви про\~усунення недоліків є очевидно завищеною та такою, що не відповідає складності виконаних адвокатом робіт. Враховуючи викладене, з урахуванням складності справи, виконаної адвокатом роботи,

Outcome: partial