Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, в якому просив визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності сторін. Здійснити поділ спільного майна подружжя і визнати за [PERSON] (позивачем) право власності на частку в розмірі 66/100 у квартирі за адресою: [ADDRESS] , виділити у особисту приватну власність [PERSON] 34/100 частки у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 квітня 2014 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровано шлюб, відповідно до свідоцтва серії [NUMBER] , виданого Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис: 267. У період з 03 квітня 2018 року по 09 квітня 2019 року сторони проживали у двокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка була придбана на ім`я [PERSON] за його особисті кошти. У подальшому, [INFO] у сторін народилась друга дитина і подружжя вирішило придбати житло більшої площі. Проте, для купівлі ще однієї квартири у подружжя не вистачало коштів, у зв`язку з чим 08 квітня 2019 року [PERSON] взяв у позику у свого знайомого і бізнес партнера [PERSON] грошові кошти в сумі 40000 доларів США. Позивач зазначає, не зважаючи на те, що переважна частина грошових коштів, витрачена на придбання квартири знаходилась у особистій приватній власності [PERSON] , по-перше, через умовляння дружини, по-друге, через почуття любові та подяки за народження другої дитини, сторонами вирішено оформляти право власності саме на [PERSON] (відповідача). 09 квітня 2019 року подружжя за спільні кошти придбали п`ятикімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 133,3 кв. м., житловою площею 100,3 кв. м, право власності на яку оформлене на [PERSON] . Купівля об`єкту нерухомого майна відбулась за 1 млн 598 тис 400 грн, що на момент придбання становило еквівалент 60000 доларів США. 31 травня 2019 року [PERSON] продав квартиру за адресою: [ADDRESS] , за 856633 грн, які подружжя спільно витратило на ремонт нового житла і придбання меблів та побутової техніки. [INFO] у позивача померла бабуся [PERSON] , яка залишила [PERSON] та його брату [PERSON] у спадщину по частки у її квартирі за адресою: [ADDRESS] . За відмову від прийняття спадщини на користь свого двоюрідного брата [PERSON] позивач отримав в особисту приватну власність грошові кошти в розмірі 12500 доларів США. Даний факт підтверджується нотаріально посвідченими заявами [PERSON] від 27 травня 2021 року та 06 липня 2021 року відповідно. Надалі, позивач за рахунок цих особистих грошових коштів частково повернув борг [PERSON] , що підтверджується власноручно написаною розписками позикодавця від 27 травня 2021 року на суму 192823 грн (еквівалент 7000 доларів США) та 06 липня 2021 року на суму 150 097 грн (еквівалент 5500 доларів США), зроблених на договорі позики. Проте, після квітня 2022 року сімейні відносини між чоловіком та дружиною (сторонами) припинились. [PERSON] та двоє дітей виїхали разом до Федеративної Республіки Німеччина і стали проживати у м. Лейпциг. Позивач віддав дружині свою платіжну картку для того, щоб вона могла здійснювати витрати з його рахунку на свої потреби. Крім того, позивач неодноразово приїжджав до родини та умовляв їх повернутись в України, але отримав категоричну відмову. Після цього, 10 серпня 2023 року [PERSON] звернулась до Дзержинського районного суду міста Харкова із позовною заявою про розірвання шлюбу (справа № 638/9794/23). Відповідачем [PERSON] у цій справі заявлено зустрічний паю в про визначення місця проживання дітей із батьком. У разі ухвалення рішення на користь [PERSON] він планує проживати разом із дітьми за адресою: [ADDRESS] . Після фактичного припинення сімейних відносин між подружжям у квітні 2022 року не досягнуто домовленості про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю. Відповідач вважає спірну квартиру своєю особистою власністю та не бажає її ділити у позасудовому порядку чи продати спільно із своїм чоловіком. Тому, позивач змушений звернутися до суду з даним позовом Ухвалою суду від 05 жовтня 2023 року провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження. 27 листопада 2023 року адвокат Харченко К.С., який діє в інтересах [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині визнання за позивачем права власності на частку в розмірі 66/100 та виділення в особисту власність [PERSON] 34/100 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , відмовити, обґрунтовуючи це недоведеністю [PERSON] того, що частка позивача у спірній квартирі є більшою. Крім того, адвокатом Харченком К.С. подано зустрічну позовну заяву, в якій представник [PERSON] просив визнати автомобіль марки «NISSAN ROGUE», 2016 року випуску, VIN: [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] , спільним майном подружжя (сторін), а також стягнути з [PERSON] (позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним) на користь [PERSON] (відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним) грошову компенсацію за частку ринкової вартості автомобіля «NISSAN ROGUE», 2016 року випуску, VIN: [NUMBER] , в розмірі 228175 (двісті двадцять вісім тисяч сто сімдесят п`ять) грн. 00 коп., а також сплачений судовий збір в сумі 3363 грн. 60 коп. Ухвалою суду від 27 листопада 2023 року зцстрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] прийнято до провадження. Справи за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] об`єднано в одне провадження, справі присвоєно унікальний номер 638/13857/23. 26 березня 2024 року представником [PERSON] адвокатом Харченком К.С. через канцелярію суду подано заяву про часткове визнання позовних вимог за первісним позовом та задоволення зустрічного позову в повному обсязі. 27 березня 2024 року представником [PERSON] адвокатом Прядком О.О. за допомогою електронного сервісу «Електронний суд» подано заяву про зменшення розміру позовних вимог та визнання зустрічного позову. Ухвалою суду від 27 березня 2024 року справу (об`єднане провадження) призначено до судового розгляду. Представниками сторін через канцелярію суду подано заяви про розгляд справи без їх участі. Технічна фіксація не здійснювалась на підставі положень статті 247 ЦПК України. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, врахувавши позиції сторін, дійшов наступних висновків. Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного, для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року по справі № 372/504/17. Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частину третю статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. З матеріалів справи та наданих сторонами доказів суд вбачає, що спірне майно, а саме квартира та автомобіль придбані за час шлюбу сторін. Враховуючи, що жодна зі сторін не спростовувала презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, суд вважає обґрунтованими доводи позовної заяви про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, незважаючи на те, що титульним власником спірної квартири, відповідно до правовстановлюючих документів, визначена відповідач (позивач за зустрічним позовом), а титульним власником спірного автомобіля є позивач [PERSON] (відповідач за зустрічним позовом). Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 1-2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. На переконання суду, досягнута де-факто домовленість сторін про поділ спільного майна подружжя, відображена у заявах представників сторін від 26 березня 2024 року та 27 березня 2024 року відповідно, згідно з якими сторони просять визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , виділити в особисту приватну власність [PERSON] частки (50/100) у праві власності на квартиру [ADDRESS] , виділити в особисту приватну власність [PERSON] частки (50/100) у праві власності на квартиру [ADDRESS] Крім того, матеріали справи відображають досягнення домовленості сторін щодо автомобіля, набутого під час шлюбу, перебуваючого у спільній сумісній власності подружжя (сторін). Задовольняючи первісний позов частково, враховуючи подану представником [PERSON] заяву про зменшення розміру позовних вимог, та задовольняючи зустрічний позов в повному обсязі, суд не виходить за межі позовних вимог, а враховує при визначенні варіанту поділу майна подружжя. Зазначений поділ майна подружжя визнає таким, який відповідає засадам цивільного судочинства, зокрема, принципам справедливості, законності, рівності сторін. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20. З урахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог за первісним позовом [PERSON] та повного задоволення позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання цього зустрічного позову [PERSON] сплачено судовий збір у розмірі 3363 грн. 60 коп. Позивачем за первісним позовом (відповідачем) за зустрічним [PERSON] визнано зустрічний позов в повному обсязі. Частиною 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки [PERSON] зустрічні позовні вимоги визнав, суд на підставі ч. 1 ст. 142 ЦПК України вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 % судового збору сплаченого за подання цього позову, тобто 1681,80 грн, тоді як решта судового збору у сумі 1681,80 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial