Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

У червні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом,в якому зазначає,що з 06.10.2007 р.перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем,шлюб розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 27.10.2016 р. Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] ,який після розлучення батьків мешкає з матір`ю. Починаючи з 2017 р.,за заявою відповідача за місцем роботи останнього проводиться відрахування коштів на утримання дитини у розмірі 2800 гр.щомісячно,однак на час звернення позивачки до суду з цим позовом,самостійно визначений відповідачем розмір грошових коштів на утримання сина не є достатнім для забезпечення потреб дитини,при цьому відповідач відмовився збільшувати суму виплат,хоча має таку можливість. Посилаючись на те,що в добровільному порядку сторони не досягли згоди щодо належного виконання батьком свого обов`язку утримувати дитину,позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі частини від заробітку(доходу)відповідача,але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 12.07.2022 р.відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у спрощеному позовному провадженні без повідомлення(виклику)сторін. У серпні 2002 р.відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів. Зазначає,що після розірвання шлюбу з позивачкою їх спільний син [PERSON] деякий час проживав разом з матір`ю,а після придбання відповідачем власного житла, син сторін більшість часу фактично мешкає з ним. В цей період відповідач повністю утримує сина,забезпечує не тільки одяг,їжу,а й купує сучасні гаджети,фінансує кишенькові витрати,освіту,лікування,оздоровлення,відпочинок. З огляду на те,що [PERSON] повідомив про своє бажання мешкати з батьком,відповідач просить суд визначити місце проживання дитини з ним,стягнути з позивачки аліменти на його утримання у розмірі частини від її заробітку(доходу),але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,до досягнення дитиною повноліття,та відмовити у задоволенні первісного позову. Ухвалою суду від 01.09.2022 р.зустрічний позов [PERSON] прийнятий до розгляду в одному провадженні з первісним позовом [PERSON] ,розгляд цивільної справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження. Позивачкою подано відзив на зустрічний позов,в якому вона просить суд відмовити у задоволенні заявлених [PERSON] вимог з посиланням на те,що викладені у зустрічному позові обставин не підтверджені доказами, [PERSON] робочу частину тижня фактично мешкав з нею,у батька жив у вихідні і не висловлював бажання змінювати такий порядок. Відповідач ніколи повністю не утримував сина,не погоджувався компенсувати частину тих витрат,які несла позивачка на утримання сина,житлові умови,які створені для проживання [PERSON] у помешканні позивачки,краще відповідають його інтересам. Відповідачем подано відповідь на відзив,в якому він зауважив,що позивачка наразі мешкає у квартирі співмешканця,де для проживання [PERSON] виділено прохідну кімнату-кухню,що не дозволяє забезпечити йому особистий простір та є для нього незручним,більшу увагу позивачка приділяє не сину,а влаштуванню особистого життя,виїздить на відпочинок закордон без дитини,чим його ображає,не бажала укладати декларацію із сімейним лікарем задля забезпечення [PERSON] медичними послугами, аліменти витрачала не в інтересах дитини,саме з цих міркувань відповідач вважає,що визначення місця проживання дитини з ним відповідатиме інтересам сина,а заперечення позивачки спрямовані на подальше отримання коштів від батька,які,на думку відповідача,позивачка використовувала у власних інтересах. Третьою особою органом опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації до суду надано висновок про визначення місця проживання дитини [PERSON] разом з батьком [PERSON] . Ухвалою суду від 24.02.2023 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні у вступному слові позивачка [PERSON] підтримала первісний позов про стягнення аліментів та пояснила,що після розлучення з відповідачем їх син [PERSON] залишився проживати з нею,перебуває на її утриманні,відповідач добровільно сплачував аліменти у визначеному ним самостійно розмірі ,який не збільшував протягом кількох років. Оскільки сторони не змогли досягнути згоди щодо розміру аліментів від батька,нею був поданий позов до суду,після чого відповідач у добровільному порядку сплату аліментів припинив та встановив графік проживання сина у кожного з батьків тиждень на тиждень. Вважає,що з боку батька на сина чиниться тиск в питанні визначення місця проживання дитини,відповідач дійсно купує сину речі,фінансує деякі його витрати,однак цього недостатньо для задоволення усіх потреб дитини,в тому числі з огляду на необхідність готуватись до вступу у вищі навчальні заклади. На її думку,спору про визначення місця проживання дитини між сторонами не існує,він штучно створений відповідачем з метою уникнути сплати аліментів,просить у задоволенні зустрічного позову відмовити. В судовому засіданні у вступному слові відповідач [PERSON] підтримав заявлений ним зустрічний позов та пояснив,що після розлучення з позивачкою у 2016 р.їх спільний син [PERSON] залишився проживати з матір`ю,в його утриманні він приймав участь добровільно як в грошовій формі,так і купував необхідні речі,організовував відпочинок,повністю забезпечував потреби дитини під час проживання сина з ним,а згодом відкрив картковий рахунок та перераховував кошти на його власні потреби. В останній час позивачка більшу увагу ,ніж сину,приділяла влаштуванню особистого життя,через що [PERSON] мешкає з батьком два тижні на місяць ,в цей період відповідач повністю його утримує,та висловив бажання надалі мешкати з батьком,що було підставою для звернення до суду з цим позовом. Вважає,що позов про стягнення аліментів не грунтується на законі,оскільки він в більший мірі,ніж позивачка,бере участь у матеріальному забезпеченні сина,а у разі визначення місця проживання дитини з ним аліменти підлягають стягненню на його користь з позивачки до досягнення дитиною повноліття. Третя особа районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування у письмовій заяві повідомив суд, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при районній адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району питання визначення місця проживання дитини [PERSON] було розглянуто та рекомендовано органу опіки та піклування підготувати висновок про визначення місця проживання дитини з батьком [PERSON] . Представник органу опіки та піклування в процесі розгляду справи зазначила,що місце проживання [PERSON] в досудовому порядку цим органом не визначалось,в рамках розгляду судом цієї справи був підготовлений висновок про доцільність проживання дитини з батьком. Всебічно вивчивши обставини справи,заслухавши сторони та їх представників, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що як первісний,так і зустрічний позови заявлені необґрунтовано,не підлягають задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено,що [PERSON] і [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] ,про що надана копія свідоцтва про народження, шлюб між сторонами розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 27.10.2016 р.(а.с.11-13,34-35 т.1) Після розірвання шлюбу між батьками, згідно актів підтвердження фактичного проживання ,складених в ОСББ «Щаслива оселя 61» та ОСББ «Ф.Мовчановського 50», [PERSON] мешкає за адресою реєстрації матері [ADDRESS] ,та адресою її співмешканця [ADDRESS] (а.с.84-85 т.1) З пояснень сторін суд встановив,що між ними як батьками [PERSON] за домовленістю були вирішені питання щодо місця проживання дитини з матір`ю та добровільної участі батька у його утриманні шляхом сплати аліментів на підставі заяви,поданої до бухгалтерії за місцем роботи. 31.08.2022 р. [PERSON] і інтересах дитини укладено декларацію з сімейним лікарем(а.с.92 т.1) Згідно характеристики від 13.09.2022 р.з місця навчання [PERSON] у Запорізькій гімназії № 63,останній позитивно характеризується як учень з середнім рівнем розвитку здібностей,який не завжди належним чином готується до занять,мати відвідує батьківські збори і реагує на мобільні звернення вчителів, [PERSON] виконує завдання і починає працювати після втручання батька(а.с.91 т.1) Як вбачається з наданих позивачкою та відповідачем копій фіскальних чеків,батьки однаково зацікавлені у забезпеченні [PERSON] необхідним одягом,ліками,дозвіллям,кожен з них несе витрати по утриманню дитини. З червня 2022 р. між сторонами існують спірні питання,пов`язані з розміром аліментів,які відповідач в добровільному порядку сплачував на утримання сина,а характер особистого листування між сторонами вказує на те,що взаємини між колишнім подружжям є конфліктними. Висновком органу опіки та піклування визнано за доцільне визначити місце проживання [PERSON] з батьком [PERSON] (а.с.200-203 т.1) Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 160 СК України встановлено право батьків на визначення місця проживання дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно актів обстеження умов проживання [PERSON] за місцем реєстрації матері,її співмешканця та місцем реєстрації батька, комісією органа опіки та піклування встановлено,що кожен з батьків створив для дитини добрі умови(а.с.197-199 т.1) У справі № 402/428/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Крім того, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. В судовому засіданні був вислуханий [PERSON] ,який повідомив суду,що після розлучення батьків підтримує добрі відносини з ними обома,мешкає за графіком тиждень на тиждень як з матір`ю,так і з батьком,житлові умови,які для нього створені,однаково добрі як в помешканні матері,так і у квартирі батька. Під час проживання у батька він повністю всім забезпечений.Крім харчування,батько купує йому необхідні речі,возить на відпочинок,поповнює картковий рахунок на кишенькові витрати,подарував сучасний мобільний телефон.Надалі він також бажає мешкати почергово у кожного з батьків,вважає,що це відповідає його інтересам та забезпечує однакове виховання обома батьками. Враховуючи думку неповнолітнього [PERSON] ,суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визначення місця проживання дитини з батьком. Син сторін [PERSON] народився [INFO] і на час розгляду справи в суді досяг 14 років, а отже він в силу вищенаведених норм чинного законодавства може вільно обирати собі місце проживання з кимось з батьків, які мають у власності житлові приміщення. [PERSON] пояснював, що, враховуючи свої інтереси, він проживає за графіком тиждень на тиждень у квартирі як матері ,так і батька,підстави для втручання суду у порядок, який фактично склався і який відповідає інтересам дитини, відсутні. Такі висновки суду узгоджуються з висновком за результатами психологічного дослідження від 15.10.2022 р.ЗОГО ОПП «Взаємодія»,яким рекомендовано для психологічного благополуччя [PERSON] забезпечити можливість бачитися з батьками кожен день та самостійно обирати,з ким з батьків проживати зараз(а.с.188-190 т.1) Висновком експерта № 1 від 10.03.2023 р.за результатами проведення судової психологічної експертизи та дослідження [PERSON] встановлено,що після розлучення батьків він прагне до спілкування з обома батьками рівнозначно,всіляко уникає ситуації вибору між батьками,не хоче бути втягнутим у їх конфлікт(а.с.1-17 т.2) На висновок суду не впливає позиція органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини з батьком, процесуально цей висновок є лише одним з доказів у справі, носить рекомендаційний характер та не може бути самостійним засобом захисту порушеного права. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений. Крім того,цей висновок був наданий до досягнення [PERSON] віку 14 років,наразі він має право самостійно приймати рішення стосовно місця свого проживання, а суд позбавлений можливості визначати місце проживання особи, якій виповнилося 14 років, всупереч її волі за відсутності належних і достатніх для цього підстав. Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що неповнолітній син сторін проживає по черзі у квартирі кожного з батьків. Позивачка не може вважатися такою, що повністю утримує сина,за поясненнями самого [PERSON] ,під час проживання у батька він повністю ним забезпечений,має власну картку,на яку батько перераховує кошти на кишенькові витрати,батько купує одяг,оплачує відпочинок. Так само позивачкою надані докази на підтвердження витрат на утримання сина,однак вони явно не охоплюють всіх потреб,тому є очевидним,що кожним з батьків виконуються обов`язки щодо утримання сина. Відтак,заявивши первісний позов про стягнення аліментів,позивачка не довела тієї обставини, що спільна дитина сторін перебуває виключно на її утриманні,так само і відповідач,заявивши зустрічні вимоги до позивачки про стягнення аліментів, не довів, що виникли обставини, які зумовлюють стягнення з позивачки аліментів на його користь на утримання сина. Суд не розподіляє судові витрати відповідно до ст.141 ЦПК України,оскільки сторони не заявили про це у перших заявах по суті спору та не подали до судових дебатів відповідних доказів. На підставі ст.ст.7,141,160-161,180,192 СК України,29 ЦК України,ст.12,13,76,81,141,258,259,265,280,284,353,355 ЦПК України,суд-

Outcome: dismissed