Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про про визнання недійсними умов кредитного договору та зобов`язання вчинення дій, у якому просить визнати недійсними умов всіх кредитних договорів між [PERSON] та Акціонерним товариством «Ідея Банк», зокрема умови кредитних договорів: кредитний договір № Z02.00205.004643949 від 10.12.2018 р., кредитний договір № Z70.950.75930 від 05.09.2017 р., договір кредиту та страхування № А03.00205.006082561 від 17.12.2019 р., договір кредиту та страхування № А03.00205.006082561 від 17.12.2019 р., договір кредиту та страхування № Z02.00205.005348965 від 07.06.2019 р., кредитний договір № Z70.950.75253 від 09.02.2017 р., кредитний договір № Z70.950.75444 від 13.04.2017 р., та частково недійсними графіки щомісячних платежів за кредитним договором в частині сплати додаткової комісії «плати за обслуговування» як незаконну комісію банку за обслуговування кредитної заборгованості з моменту його укладення; зобов`язати Акціонерне товариство Ідея Банк» здійснити перерахунок платежів, здійснених [PERSON] за всіма кредитними договорами, зокрема кредитними договорами: кредитний договір № Z02.00205.004643949 від 10.12.2018 p.; кредитний договір Z70.950.75930 від 05.09.2017 р.; договір кредиту та страхування № A03.00205.006082561 від 17.12.2019 р.; договір кредиту та страхування № A03.00205.006082561 від 17.12.2019; договір кредиту та страхування № Z02.00205.005348965 від 07.06.2019 p.; кредитний договір Z70.950.75253 від 09.02.2017 р.; кредитний договір № Z70.950.75444 від 13.04.2017 р., з часу їх укладення, повернувши [PERSON] надмірно сплачені грошові кошти, що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості. Крім того, просить стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь [PERSON] фактично понесені судові витрати (витрати на правову допомогу) в сумі 20 000 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між позивачем та АТ «Ідея Банк» було укладено кредитні договори, які містять положення, що встановлюють плату за обслуговування кредитної заборгованості. Позивач зазначає, що такі положення кредитних договорів є несправедливими умовами договору та суперечать принципу добросовісності. Встановлення комісії за обслуговування кредиту є незаконним, оскільки такі послуги відповідно до законодавства повинні надаватись безкоштовно. Відтак, позивач вважає, що кредитні договори в цій частині підлягають визнанню недійсними. Тому просить позов задовольнити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25.01.2024 року відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. 21.02.2024 року на адресу Галицького районного суду м. Львова надійшла заява представника відповідача про застосування термінів позовної давності, відповідно до якої зазначає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з підстав спливу строків позовної давності. Також заперечував проти стягнення на користь позивача витрат на професійну правову допомогу у розмірі 20000 грн., оскільки така сума є завищеною та не відповідає складності справи. 22.02.2024 року на адресу Галицького районного суду м. Львова надійшло клопотання представника позивача, адвоката Винниченка М.П., про витребування доказів у Акціонерного товариства «Ідея Банк» , а саме: матеріалів всіх банківських кредитних справ щодо кредитних договорів відносно [PERSON] , в тому числі копії всіх договорів та паспортів споживчих кредитів, та всі графіки щомісячних платежів по кожному кредиту, та виписки по рахунках щодо погашення кредитів. У задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів слід відмовити, оскільки в матеріалах справи містяться достатньо належних та допустимих доказів для ухвалення законного та обгрунтованого рішення. 22.02.2024 року на Галицького районного суду м. Львова надійшли заперечення представника позивача, адвоката Винниченка М.П., на клопотання відповідача про застосування термінів позовної давності, зазначаючи, що транш № А03.00205.006082561 від 17.12.2019 року не закритий, кредитні відносини між сторонами тривають досі. Тому просить відмовити відповідачу у застосуванні строків позовної давності. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися. Належним чином були повідомлені про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи шляхом направлення повідомлення на електронну адресу. Відповідно до заяви представника відповідача про застосування термінів позовної давності просить розглядати справу у його відсутності. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом встановлено, що відповідно до умов кредитного договору № Z02.00205.004643949 від 10.12.2018 року, укладеного між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] , банк надає позичальнику кредит строком на 24 місяці на поточні потреби в сумі 61480 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит (транш) і повернути його разом процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості згідно з умовами цього договору. За користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 10 % річних від залишкової суми кредиту. Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно з графіком щомісячних платежів за кредитним договором. Як вбачається з графіку щомісячних платежів за кредитним договором № Z02.00205.004643949 від 10.12.2018 року, загальна вартість кредиту становить 92577,23 грн., 23903,52 грн. з яких складає плата за обслуговування кредитної заборгованості. Згідно з кредитним договором № Z70.950.75930 від 05.09.2017 року, укладеного між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] , банк надає позичальнику кредит строком на 30 місяців на поточні потреби в сумі 49 900 грн, включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит (транш) і повернути його разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості згідно з умовами цього договору. Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно з графіком щомісячних платежів за кредитним договором. Пунктом 2 Паспорту споживчого кредиту до договору кредиту та страхування № А03.00205.006082561 від 17.12.2019 року встановлено плату за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1,00 % щомісячно вiд початкової суми кредиту. Відповідно до кредитного догоровору № Z70.950.75.253 від 09.02.2017 року, укладеного між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] , банк надає позичальнику кредит строком на 24 місяці на поточні потреби в сумі 17712 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит (транш) і повернути його разом процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості згідно з умовами цього договору. Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно з графіком щомісячних платежів за кредитним договором. Пунктами 1.1, 1.2 кредитного договору № Z70.950.75444 від 13.04.2017 року, укладеного між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] , банк надає позичальнику кредит строком на 18 місяців на поточні потреби в сумі 8335 грн., включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит (транш) і повернути його разом процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості згідно з умовами цього договору. Пунктом 1.11 даного кредитного договору встановлено, що позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно з графіком щомісячних платежів за кредитним договором. Пунктом 2 Паспорту споживчого кредиту до договору кредиту та страхування № Z02.00205.005348965 від 07.06.2019 року встановлено плату за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 1,45 % щомісячно вiд початкової суми кредиту. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, кожного місяця, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надавати виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. У разі якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій). баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду. за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит. Тобто, пунктами кредитного договору, які передбачають плату за обслуговування кредитної заборгованості, яка включає в себе надання інформації по рахунках позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, надання інформації по рахунках позичальника з використанням засобів електронного зв`язку, опрацювання запитів позичальника, що направлені ним банку, фактично банком встановлено плату позичальнику за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Таким чином, суд дійшов висновку, що дана інформація повинна надаватися безоплатно позичальнику за законом, плата є незаконною, недійсною та несправедливою умовою договору. Відповідно до п.4 ч.1 ст.21 Закону України «Про споживче кредитування» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі №361/392/20 (провадження №61-16470св20) та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Також Велика Палата Верховного Суду у названій вище постанові вказала, щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта. Отже, положення у кредитних договорах, що встановлюють плату за обслуговування кредитної заборгованості в даному випадку являються несправедливою умовою договору та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивача та суперечить принципу добросовісності. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частиною 5 вказаної статті зазначається, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. У свою чергу, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам. Належним способом захисту у подібному випадку є застосування наслідків виконання нікчемного правочину, а саме стягнення (повернення) коштів, що були сплачені по такому правочину. У правовому висновку, який міститься у постанові Верховного суду від 13.07.2022 року у справі № 496/3134/19 вказано, що якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обгрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового ріщення в якості обгрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення. У рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Враховуючи наведене та те, що відповідачем було встановлено щомісячну плату за послуги банку, безоплатність надання яких прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», такі положення кредитних договорів, укладених між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] , в частині сплати додаткової комісії «плати за обслуговування кредитної заборгованості» відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» є нікчемними, відтак вимога позивача про визнання недійсними положення кредитного договору про плату за обслуговування кредитної заборгованості не є ефективним способом захисту порушеного права. Оскільки недійсність таких положень кредитного договору встановлена законом. Відтак, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у частині визнання недійсними умов всіх кредитних договорів між [PERSON] та Акціонерним товариством «Ідея Банк», зокрема умови кредитних договорів: кредитний договір № Z02.00205.004643949 від 10.12.2018 р., кредитний договір № Z70.950.75930 від 05.09.2017 р., договір кредиту та страхування № А03.00205.006082561 від 17.12.2019 р., договір кредиту та страхування № А03.00205.006082561 від 17.12.2019 р., договір кредиту та страхування № Z02.00205.005348965 від 07.06.2019 р., кредитний договір № Z70.950.75253 від 09.02.2017 р., кредитний договір № Z70.950.75444 від 13.04.2017 р., та частково недійсними графіки щомісячних платежів за кредитним договором в частині сплати додаткової комісії «плати за обслуговування» як незаконну комісію банку за обслуговування кредитної заборгованості з моменту його укладення в частині обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд приходить до висновку про те, що положення пунктів кредитних договорів, укладених між позивачем та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними. Відтак, з врахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, про необхідність зобов`язати Акціонерне товариство Ідея Банк» здійснити перерахунок платежів, здійснених [PERSON] за всіма кредитними договорами, зокрема кредитними договорами: кредитний договір № Z02.00205.004643949 від 10.12.2018 p.; кредитний договір Z70.950.75930 від 05.09.2017 р.; договір кредиту та страхування № A03.00205.006082561 від 17.12.2019 р.; договір кредиту та страхування № A03.00205.006082561 від 17.12.2019; договір кредиту та страхування № Z02.00205.005348965 від 07.06.2019 p.; кредитний договір Z70.950.75253 від 09.02.2017 р.; кредитний договір № Z70.950.75444 від 13.04.2017 р., з часу їх укладення, повернувши [PERSON] надмірно сплачені грошові кошти, що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості. Щодо заяви представника відповідача про застосування термінів позовної давності суд зазначає наступне. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК). За загальним правилом, яке міститься у частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з частиною третьою статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Частиною першою статті 267 ЦК України передбачено, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності (ч.2 ст.267 ЦК). Згідно з ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За вимогами частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.5 ст.267 ЦК). Як вбачається з доводів представника позивача, які не спростовані належними та допустимими доказами, кредитні відносини між сторонами не припинені, транш № А03.00205.006082561 від 17.12.2019 не закритий станом на сьогодні. Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до переконання, що у задоволенні заяви представника відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності слід відмовити. Згідно ч. 1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи, на підставі договору про надання правової допомоги № 912.2023 від 11.12.2023 року видано ордер на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] адвокатом Винниченко Михайлом Петровичем. Відповідно до матеріалів позовної заяви, на виконання зазначеного договору адвокатом було надано позивачеві послуги, зокрема: вивчення та аналіз матеріалів справи (2000 грн.), готування позовної заяви, підготовка документів для подачі до суду (5000 грн.), ведення справ у суді (5000 грн.), а також буде оплачуватись витрачений час на судові засідання у розмірі 8000 грн. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) передбачено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №10 від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 12.06.2018 року по справі №462/9002/14-ц (провадження №61-9880св18), прийшов до наступних висновків: «свобода договору не є абсолютною, вона обмежується законом і суттю договірних правовідносин, якою за договором про надання юридичних послуг у формі представництва у суді є забезпечення балансу приватних і публічних інтересів - права особи на кваліфіковану юридичну допомогу при розгляді її справи у суді (приватний інтерес) і незалежність та безсторонність судової влади при розгляді цивільних справ (публічний інтерес). Також, діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Згідно позиції Верховного Суду, яка висвітлена у постанові КЦС ВС від 09.06.2020 року у справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року у справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, у згаданих постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). При цьому слід відзначити, що чинний ЦПК встановлює такі критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Представником позивача надано суду лише ордер про надання правової допомоги. Проте, інших належних доказів понесених позивачем витрат на правничу допомогу суду не надано. Враховуючи те, що у матеріалах справи відсутні детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, представником позивача не надано доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, суд не вбачає правових підстав для стягнення витрат на правничу дорогу на користь позивача. Відповідно до ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач звільнений від сплати судового збору. Відтак, судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: partial