Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-04 00:00:00

У лютому 2024 року\~позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів, якою просив стягнути з відповідача неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів за період з 01.01.2022 по 01.02.2024 у розмірі 49 308, 39 грн. Позовна заява мотивована тим, що 25 березня 2011 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого у них [INFO] народився син [PERSON] . Позивач вказував, що після припинення шлюбних відносин дитина залишилася проживати разом з ним. Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 22 грудня 2021 року у справі №204/8438/21, що набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано. Іншим рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 19 квітня 2022 року у справі №204/9693/21, що набрало законної сили, стягнуто з [PERSON] на\~користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] у розмірі 2000,00 грн. щомісячно, з 07.12.2021 до досягнення сином повноліття. Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах стягнення платежу за один місяць допущено до негайного виконання. У зв`язку із невиконанням вищевказаного рішення суду в частині сплати аліментів, позивач був змушений звернутись до державної виконавчої служби із виконавчим листом. 05 січня 2024 року державним виконавцем Другого Правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах м.Дніпра ПМУ МЮ (м.Одеса) було відкрито виконавче провадження №73714339 з примусового виконання виконавчого листа. Позивач зазначав, що\~відповідач свідомо, умисно не виконує вищевказане рішення суду, внаслідок чого утворилася заборгованість зі сплати аліментів, тому, просив стягнути неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів за період з 01.01.2022 по 01.02.2024 у розмірі 49 308, 39 грн. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 05 лютого 2024 року відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута з повідомленням (викликом) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 05.02.2024 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що після розірвання шлюбу за взаємною згодою батьків син залишився проживати з батьком. Вона як мати несе також додаткові витрати на дитину, забезпечуючи його базовими потребами. Після ухвалення рішення суду у справі про стягнення аліментів позивач жодного разу не підіймав питання щодо сплати боргу по аліментам за вказаний період та сплати періодичних платежів. Більш того, впродовж двох років, після ухвалення рішення суду не звертався до виконавчої служби. Про відкриття виконавчого провадження вона дізналась після блокування банківських рахунків, та не маючи відповідних реквізитів позивача для сплати заборгованості, вона звернулась до державного виконавця, та з`ясувавши питання і отримавши реквізити, вона одразу сплатила заборгованість на суму 52\~000,00 грн. Тому, просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з наступним. Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У частині першій та другій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України). Частинами першою та другою статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження». Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка (пеня) це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) зазначено, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі\~виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. Судом встановлено, що\~25 березня 2011 року між [PERSON] та\~Арімавічуте,\~після укладення\~шлюбу [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб від 25.03.2011 (а.с.4 зворот). [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про народження (а.с.5). Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 22 грудня 2021 року у справі №204/8438/21, що набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано (а.с.5 зворот - 6). Встановлено, та не заперечувалось відповідачем у справі, що після припинення шлюбних відносин дитина залишилася проживати разом з батьком. Згідно рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 19 квітня 2022 року у справі №204/9693/21, що набрало законної сили, вирішено стягнути з\~ [PERSON] , [INFO] (яка проживає за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП - [NUMBER] ), на користь [PERSON] , [INFO] (який проживає за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП - [NUMBER] ), аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі, у розмірі 2 000,00 грн. щомісячно, починаючи стягнення з 07 грудня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] , допустивши негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць (а.с.6 зворот - 8). Судом також установлено, що\~державним виконавцем Другого Правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах м.Дніпра ПМУ МЮ (м.Одеса) 05 січня 2024 року було відкрито виконавче провадження №73714339 з примусового виконання виконавчого листа, який був виданий Красногвардійським районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] , [INFO] аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі, у розмірі 2 000,00 грн. щомісячно, починаючи стягнення з 07 грудня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] . Згідно з розрахунком державного виконавця Другого Правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах м.Дніпра ПМУ МЮ (м.Одеса) заборгованість зі сплати аліментів [PERSON] станом на 01 січня 2024 року становить 52\~000,00 грн. (а.с.9). Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилалась на те, що вона як мати несла також додаткові витрати на дитину, забезпечуючи його базовими потребами. Після ухвалення рішення суду у справі про стягнення аліментів позивач жодного разу не підіймав питання щодо сплати боргу по аліментам за вказаний період та сплати періодичних платежів. Більш того, впродовж двох років, після ухвалення рішення суду не звертався до виконавчої служби. Про відкриття виконавчого провадження вона дізналась після блокування банківських рахунків, та не маючи відповідних реквізитів позивача для сплати заборгованості, вона звернулась до державного виконавця, та з`ясувавши питання і отримавши реквізити, вона одразу сплатила заборгованість на суму 52\~000,00 грн. За таких обставин, суд приймає до уваги посилання відповідача про те, що\~з дня набрання рішенням суду від 19 квітня 2022 року у справі №204/9693/21 законної сили, згідно з яким були присуджені аліменти, та до моменту пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання (05.01.2024 дата відкриття виконавчого провадження), у позивача були відсутні майнові претензії до відповідача щодо сплати аліментів. Після відкриття\~05.01.2024 року\~виконавчого провадження та отримавши у державного виконавця відповідні реквізити, відповідач одразу 17.02.2024 року сплатила всю суму заборгованості по аліментам у розмірі 52\~000,00 грн. (а.с.22), що підтверджено копією квитанції №ВСВ4-С2НН-РВЕН-ТТ65 від 17.02.2024 (а.с.22). Отже, суд вважає доведеними посилання відповідача про те, що за відсутності реквізитів для сплати заборгованості по сплаті аліментних платежів, остання не мала можливості її сплатити, та отримавши відповідні реквізити у державного виконавця, вся сума заборгованості станом на 01.01.2024 була сплачена, що виключає вину платника аліментів. Також, суд враховує, що не звернення позивача до виконавчої служби з пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, у поведінці відповідачки, яка вважала, що немає майнових зобов`язань перед позивачем, не вбачається свідомого та навмисного умислу ухилення від сплати аліментів. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що позивач лишав відповідачу рахунки, чи інші реквізити, за якими відповідач мала б перераховувати кошти на утримання дитини. Між ними також не було досягнуто іншої домовленості, щодо відкриття рахунку на ім`я сина для акумулювання аліментів за увесь період після ухвалення рішення суду. Крім того, суд враховує, що позивач не звертався до виконавчої служби із заявою про виконання рішення суду про стягнення аліментів аж до січня 2024 року. Тобто, з часу набрання рішенням суду від 19 квітня 2022 року у справі №204/9693/21 законної сили 20.05.2022 про стягнення з відповідача аліментів, позивач не вчиняв жодних заходів з виконання рішення суду про стягнення аліментів, таких доказів позивачем не надано, чим не виконано вимог ст.12 ЦПК України якою визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому, в порушення вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України, згідно яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, матеріали справи не містять письмових доказів того, шо позивач до дня звернення виконавчого листа до примусового виконання (05 січня 2024 року) звертався до відповідачки про необхідність виконання рішення суду у добровільному порядку, повідомивши її про способи перерахування коштів, його номер банківського рахунку, або інші можливі способи перерахування аліментних платежів. Отже, відсутні підстави для нарахування пені за прострочення сплати аліментних платежів за період з січня 2022 року по лютий 2024 року, оскільки у відповідача відсутня вина у виникненні заборгованості, а також відсутній умисел на ухилення від сплати заборгованості за аліментами. Тобто, відповідачем спростовано презумпцію вини платника аліментів за період з січня 2022 року по лютий 2024 року включно. Посилання представника позивача в судовому засіданні про те, що\~відповідач була обізнана про рішення суду, а тому зобов`язана сплатити неустойку за весь період невиконання рішення суду про стягнення аліментів, є безпідставними, так як судом встановлено, що у позивача були відсутні майнові претензії до відповідача, та його поведінку щодо звернення до виконання рішення суду лише у січні 2024 року, ненадання відповідачу рахунків, за якими остання мала б перераховувати кошти позивачу, а тому, суд дійшов висновку про те, що відповідачка не допустила свідомого ухилення від сплати аліментів. Інші посилання представника позивача суд не приймає до уваги як такі, що не грунтуються на законі. Вимога позивача щодо відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 6 000 грн., яка зазначена останнім у позовній заяві, також задоволенню не підлягає у зв`язку з наступним. Відповідно до ч.1, 3 ст.133\~ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.1 ст.137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Так, понесені позивачем витрати на правову допомогу по справі не підтверджені будь-якими доказами, та враховуючи, що у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено в повному обсязі, вимога останнього про стягнення витрат на правову допомогу, задоволенню не підлягає. Згідно\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, позивачем, не наведено жодної із зазначених вище підстав для задоволення заявлених позовних вимог, чим останній не виконав вимоги Закону. Інші посилання позивача є безпідставними, спростовуються наведеними обставинами, а докази, на які посилається останній, не ґрунтуються на законі. Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати у виді судового збору компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed