Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-11 00:00:00

У лютому 2024 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТзОВ «Укрвторресурси-Буковина» про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав споживача. В обґрунтування позовних вимог послається на те, що ТОВ «Укрвторресуси-Буковина» є виконавцем послуг з поводження з побутовими відходами на підстав рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 11.12.2020 року № 602/27 та договору на надання послуг з вивезення побутових відходів на окремій території м. Чернівці від 18.12.2020 року. За рішенням Садгірського районного суду м. Чернівців від 09.10.2023 року по справі №726/2136/23 було вирішено питання про стягнення з позивача ніби-то наданих комунальних послуг - з поводження з побутовими відходами. На виконання рішення було відкрито виконавче провадження №74096288. Вказує, що вказане рішення суду приймалося без участі позивача, як сторони по справі, без врахування її позиції, а саме відсутність фактичного користування послугами Відповідача. Таким чином, внаслідок зазначеного Відповідачем було завдано позивачці матеріальну шкоду у розмірі 8897,40 (вісім тисяч вісімсот дев?яносто сім гривень 40 копійок) гривень, що включає: - 7897,19 гривень - сума стягнення; - 789,71 гривень - виконавчий збір; - 210, 50 гривень витрати виконавчого провадження. Крім того зазначає, що у порушення вимог законодавства про житлово-комунальні послуги Виконавець ТОВ «Укрвторресуси Буковина» не вчинив достатніх дій щодо укладення договору зі споживачем, оскільки саме Товариство як суб?єкт господарської діяльності у сфері поводження з відходами уповноважений виступити з пропозицією щодо укладення відповідного договору. Посилання Товариства про те, що публічний договір про надання послуг з поводження з побутовими відходами розміщено на офіційному сайті за відповідним посиланням та вважається укладеним, оскільки власник будинку не вчинив протягом 30 днів з моменту його опублікування дій про відключення (відмову) від комунальної послуги, є такими, що порушує право споживача на інформацію та принцип вільного укладення договору. При цьому ТОВ «Укрвторресуси-Буковина» не здійснено належних та достатніх дій щодо інформування споживачів про наявність та необхідність укладення договору, та його статусу як Виконавця комунальної послуги, тобто не було здійснено жодного письмового інформування, надсилання припису тощо, чим було порушено п. 2 ч. 2 ст. 8 Закону України "Про житлово-комунальні послуги". На основі вищевикладеного просить суд задовольнити позовні вимоги, а саме стягнути з відповідача майнову шкоду у розмірі 8897, 40 грн. та моральну у розмірі 20000 грн. Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 27 лютого 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та надала пояснення аналогічні позовній заяві. Просить позовні вимоги задовольнити повністю. Представник відповідача у судове засідання не з`вився, скерувавши до суду заяву з проханням розглянути справу уйого відстутності. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим Законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що відповідно до витягу з реєстру територіальної громади від 20.02.2024 р. [PERSON] , [INFO] зареєстрована 20.12.1989 р. та проживає в [ADDRESS] . Відповідно до рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 09.10.2023 р. з [PERSON] солідарно з іншимі відповідачами було стягнуто заборгованість за договором про надання послуг у розмірі 7897,19 гривень та судовий збір у сумі 536 грн. 80 коп. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) вказано, що «преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту». Відповідно до вищевказаного рішення позивач є споживачем житлово-комунальних послуг, а відповідач, відповідно, є виконавців цих послуг. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. У частині першій статті 19 Закону №1875-ІV передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, разом з тим відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону №1875-ІV обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Так, дійсно, суд погоджується з позицією позивача, що відносини у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються на договірних засадах. Разом із тим, у ч. 1 ст. 627 ЦК України закріплено один із основоположних принципів цивільного права - свобода договору. Цей принцип полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Тобто, за загальним правилом, примушення до укладання договору не допускається, окрім випадків, чітко визначених законодавством, наприклад, договори у сфері державних обов`язкових закупівель, угоди про розподіл продукції, обов`язковий продаж валютної виручки, обов`язкові державні оборонні замовлення, контракти тощо. В судовому засіданні позивач повідомила, що посилання Товариства про те, що публічний договір про надання послуг з поводження з побутовими відходами розміщено на офіційному сайті за відповідним посиланням та вважається укладеним, оскільки власник будинку не вчинив протягом 30 днів з моменту його опублікування дій про відключення (відмову) від комунальної послуги, є такими, що порушує право споживача на інформацію та принцип вільного укладення договору. При цьому ТОВ «Укрвторресуси Буковина» не здійснено належних та достатніх дій щодо інформування споживачів про наявність та необхідність укладення договору, та його статусу як Виконавця комунальної послуги, тобто не було здійснено жодного письмового інформування, надсилання припису тощо, чим було порушено п. 2 ч. 2 ст. 8 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", а отже відповідач порушив вимоги законодавства. Суд не погоджується з такою позицією позивача, оскільки вона є хибною і ґрунтується лише на власному тлумаченні законодавства, яке не відповідає положенням Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Так, відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або про внесення змін до нього (крім індивідуальних договорів, укладених відповідно до частини п`ятої цієї статті) може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором. Зазначена норма практично не змінювалась, тобто станом на 2023 рік, коли виникли спірні відносини, існувала аналогічна її редакція. Тобто, ініціатива про укладення договору може виходити від будь-якої сторони. Згідно ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс 15 та яка підтверджена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18) вказано, що відсутність письмового договору між сторонами не може бути підставою для звільнення від сплати вартості фактично отриманих споживачем житлово-комунальних послуг. Нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» не передбачено обов`язку комунального підприємства укладати договори з усіма споживачами, виходити з обов`язковою ініціативою про укладення такого договору чи наполягати на його укладенні, розносити по квартирам проекти договору та контролювати його підписання споживачем, надавати статутні документи тощо. Таких обов`язків чинне законодавство не містить, а позивач не довів іншого в судовому засіданні, посилаючись лише узагальнено на те, що «Укрвторресурси- Буковина» має діяти саме таким чином. При цьому позивач не позбавлений можливості самостійно заповнити договір та направити відповідачу. При цьому публічний договір вважається укладеним на підставі абз. 8 ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», оскільки власник будинку не вчинив дій щодо відключення (відмови) від комунальної послуги протягом 30 днів з дня опублікування договору на веб сайті за відповідним посиланням. Згідно з частинами 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У відповідності до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Таким чином ТОВ «Укрвторресурси Буковина» виконує свої зобов`язання та надає послуги з вивезення твердих побутових відходів за адресою проживання відповідачів, згідно графіку, натомість позивачка не здійснила щомісячну оплату послуг з управління побутовими відходами, що призвело до виникнення заборгованості, а в результаті звернення ТОВ «Укрвторресурси Буковина» до суду з винесенням відповідного рішення, що вступило в законну силу та є обов`язковим до виконання, тому вимога про стягнення майнової шкоди не підлягає задоволенню. Щодо моральної шкоди, суд звертає увагу на таке. За змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Так, відповідно до п. 3 Постанови, під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При цьому для визначення підстав і розміру відшкодування моральної шкоди суд повинен встановити, якими неправомірними діями відповідача її заподіяно, чи є причинний зв`язок між такими діями та наслідками у вигляді моральної шкоди, а також з яких міркувань виходив позивач, коли визначав саме такий розмір відшкодування. Але у позовній заяві не вказано, в чому саме полягає моральна шкода та якими незаконними діями відповідача її заподіяно. Судом не встановлено будь-яких порушень з боку відповідача, а отже факт заподіяння моральної шкоди не доведений. Відтак, підстав для відшкодування моральної шкоди немає. Підсумовуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, заявлені безпідставно, є надуманими та зводяться до власного суб`єктивного тлумачення законодавства [PERSON] , тому суд не знаходить підстав для задоволення позову, і відмовляє у його задоволенні. В силу ст. 141 ЦПК України судовий збір не стягується у разі відмови у задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed