Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-07 00:00:00

У лютому 2023 до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бурлак Олександра Володимирівна про визнання договору дарування квартири недійсним, визнання права власності на майно. Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що з 01.03.1993 одружена з [PERSON] , та мають спільних трьох дітей, двоє з яких неповнолітні. 12.02.2018 на підставі договору про участь у будівництві об`єкту нерухомого майна ними була придбана 4-х кімнатна квартира [ADDRESS] . З 2019 року сімейні відносини значно погіршились. 13.03.2020 позивачка почала проживати окремо від чоловіка, самостійно утримувала дітей, чоловік сплачував кошти за навчання дітей у приватній школі та зайняття спортивними танцями. В березні 2020 [PERSON] прийшов до приміщення квіткової студії та в присутності працівників влаштував скандал, кричав на позивачку, погрожував відібрати дітей, якщо вона не надасть згоди на оформлення договору дарування належної їм квартири [ADDRESS] його матері - [PERSON] . В цей же день, 05.03.2020 під психологічним впливом [PERSON] , його реальними погрозами, за його категоричною вимогою та примусом позивачка підписала у нотаріуса заяву про згоду на укладення договору дарування. Надаючи згоду на відчуження своєї частки позивачка наголошує що не мала добровільного волевиявлення, а діяла під реальною погрозою їй та її дітям всупереч своїм інтересам та інтересам дітей. Позивачка зазначає, що укладення договору дарування поставило її та її дітей у вкрай невигідне становище, оскільки квартира [ADDRESS] єдине житлове приміщення, в якому вона може проживати з дітьми, не витрачаючи коштів на оренду іншого житлового приміщення. Враховуючи наведене, позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом за захистом її прав та законних інтересів, та просила суд визнати договір дарування квартири недійсним. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.02.2023 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Разом із позовною заявою позивачка подала заяву про забезпечення позову, в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: квартира [ADDRESS] . Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.02.2023 задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову у цивільній справі, накладено арешт на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . Відповідачі подали до суду відзови на позовну заяву. Від третьої особи приватного нотаріуса Бурлак О. В. надійшли письмові пояснення, належним чином завірені документи, на підставі яких укладено договір дарування з проханням розглядати справу за її відсутності. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.05.2023 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Позивачка та представник позивачки в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві та надані докази. Представники відповідачів у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, заперечення викладені у відзовах на позовну заяву підтримали. Судом встановлено, 01.03.1993 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Заможненською сільською радою Тельманівського району Донецької області, актовий запис № 3. У період шлюбу у подружжя народились діти - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . 12.02.2018 на підставі договору про участь у будівництві об`єкту нерухомого майна подружжям Хараджа була придбана 4-х кімнатна квартира [ADDRESS] . З 2019 року сімейні відносини значно погіршились та з 13.03.2020 року позивачка почала проживати окремо від чоловіка. 05.03.2020 позивачка підписала заяву, якою дає згоду своєму чоловіку [PERSON] на укладання та підписання ним договору дарування квартири [ADDRESS] . Дана заява засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В. В подальшому, 28.10.2020 укладено договір дарування квартири [ADDRESS] [PERSON] своїй матері - [PERSON] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В., а 13.05.2022 [PERSON] подарувала квартиру [PERSON] , який став одноособовим власником квартири. Договір було посвідчено тим же приватним нотаріусом. Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 ЦК України) За нормою ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. За нормою ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з положеннями ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом України у Постанові від 08.04.2019 у справі № 182/3398/16-ц, яка в силу Закону є обов`язковою до застосування у цій справі, оскільки мають місце аналогічні по своїй суті фактичні обставини справи та відповідно правовідносини. При зверненні із позовними вимогами, [PERSON] зазначає, що оспорюваний договір укладений на підставі згоди, яка була отримана під впливом психологічного насильства (ст. 231 ЦК України), а тому підлягає визнанню недійсним. Водночас, відповідачі заперечують стосовно доводів позивачки, посилаючись на ту обставину, що позивачкою не доведено та не надано доказів, що згода на дарування квартири нею вчинялася під впливом психологічного насильства. Як роз`яснено у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Так, частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Разом із тим, частиною першою статті 231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Як вбачається із заяви, якою позивачка дає згоду своєму чоловіку [PERSON] на укладання та підписання ним договору дарування квартири [ADDRESS] , вона була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В. та зареєстрована в реєстрі за № 747, заяву підписано позивачкою в присутності нотаріуса, особу її було встановлено, її дієздатність перевірено. У заяві [PERSON] підтверджує, що квартира яка дарується є спільною сумісною власністю та набута за час шлюбу, шлюбний договір не укладався, договір дарування квартири укладатиметься [PERSON] в інтересах сім`ї на умовах, які попередньо обговорили і вважають вигідними, укладання договору відповідає спільному волевиявленню. Суд критично ставиться до наведених стороною позивача обґрунтувань позовних вимог в частині вчинення відповідачем психологічного тиску відносно неї, за наявними матеріалами справи судом не встановлено наявності на час укладення оспорюваного Договору дарування квартири та заяви якою позивачка дає згоду своєму чоловіку [PERSON] на укладання та підписання ним договору дарування квартири [ADDRESS] заяви будь-яких, обставин психологічного тиску на позивачку [PERSON] . У матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо цього, у тому числі докази щодо звернення позивача з цього приводу до органів поліції та прийняті ними за результатом розгляду рішення. Обставини, викладені позивачкою не можуть бути підставою для визнання договору дарування недійсним під впливом насильства. Під час розгляду справи позивачка не спростувала у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), не виконала встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилалася як на підставу своїх вимог, зокрема, не довела належними і допустимими доказами факту вчинення правочину під впливом насильства, проти її справжньої волі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона працює в квітковій студії [PERSON] . Взимку 2020 року їй стало відомо від позивачки, що [PERSON] виганяв її з дому, тому вона змушена була шукати житло для оренди. 05.03.2020 перебуваючи на роботі, вона стала свідком візиту [PERSON] до студії, як подружжя голосно розмовляло в підсобному приміщенні, [PERSON] погрожував знищити студію, вказав щоб [PERSON] вийшла з приміщення, після чого подружжя сіло в авто та поїхало в невідомому напрямку. Показання свідка [PERSON] , яка є дочкою позивачки та відповідача, фактично зводились до того, що [PERSON] вчиняв психологічний тиск на позивачку. Суд критично відноситься до наданих свідчень, оскільки свідок [PERSON] про події в квітковій студії 05.03.2020 засвідчувала з тих слів, що їй розповідала позивачка та [PERSON] , сама не була присутня ні в квітковій студії, ні у нотаріуса під час засвідчення заяви від 05.03.2020. Інші показання не відносяться до предмету спору. Судом також враховуються письмові пояснення нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бурлак Олександра Володимирівна де зокрема зазначено, що 05.03.2020 перед підписанням заяви, якою позивачка дає згоду своєму чоловіку [PERSON] на укладання та підписання ним договору дарування квартири [ADDRESS] нотаріусом було встановлено дійсні наміри позивачки, відсутність у позивачки заперечень щодо укдадання даної заяви, про що свідчать особистий підпис її на заяві. Поведінка та стан [PERSON] в день посвідчення заяви, якою позивачка дає згоду своєму чоловіку [PERSON] на укладання та підписання ним договору дарування квартири [ADDRESS] , не викликала ніяких сумнівів, підстави для відмови у вчинення нотаріальної дії, згідно ст. 49 Закону України "Про нотаріат" були відсутні. Обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним із підстав передбачених ст.ст. 230-233 ЦК України, позивачка в силу положення ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язана була довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Позивакою не було доведено обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину, як і не було доведено, що наявність цих обставин не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином, а також - не було доведено, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Судом також не встановлено підстав застосування відповідачем до позивачки насильства або погрози. Окремо слід звернути увагу на те, що сам текст заяви, якою позивачка дає згоду своєму чоловіку [PERSON] на укладання та підписання ним договору дарування квартири [ADDRESS] викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Крім того, після засвідчення заяви 05.03.2020, позивачка зверталася до приватного нотаріуса Бурлак О. В. з інших питань. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінивши надані докази, суд доходить висновку про те, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факти, які б свідчили, що заява, якою позивачка дає згоду своєму чоловіку [PERSON] на укладання та підписання ним договору дарування квартири [ADDRESS] була укладена під впливом насильства, а відтак договір дарування квартири не підлягає скасуванню. Суд зазначає, що вимога про визнання права власності на 1/2 квартири є похідною від вимоги про визнання договору дарування недійсним. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що всупереч вимогам процесуального закону позивачкою не надано суду достатніх та достовірних доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про недійсність договору, суд доходить висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, у суду відсутні підстави для стягнення із відповідача на користь позивачки судових витрат у порядку ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed