Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

31.05.2021 [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом про поділ майна подружжя та остаточно визначившись з позовними вимогами, шляхом подачі заяви про зміну предмету позову та про збільшення позовних вимог, просила: визнати легкові автомобілі марки PEUGEOT 307 та марки ЗA3 110307, зареєстровані за [PERSON] , спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; в порядку реального поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право спільної часткової приватної власності на 1/2 частину легкового автомобілю марки PEUGEOT 307 та легкового автомобілю марки ЗАЗ 110307, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію ринкової вартості спірного майна у вигляді квартири за адресою: [ADDRESS] , легкового автомобілю марки PEUGEOT 307 та легкового автомобілю марки ЗАЗ 110307 в загальній сумі стягнення в розмірі 605023,00 грн.; припинити за [PERSON] право спільної часткової приватної власності на 1/2 частину у вказаних об`єктах спільного майна подружжя з дня отримання грошової компенсації ринкової вартості спірного майна; за наслідками реального поділу спільного майна подружжя та за умови виплати грошової компенсації ринкової вартості спірного майна на користь співвласника [PERSON] , залишити у приватній власності [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] , легковий автомобіль марки PEUGEOT 307 та легковий автомобіль марки ЗАЗ 110307; відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] . Також просила скасувати заходи по забезпеченню позову, вжиті ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 11.08.2021 про накладення арешту на автомобілі шляхом заборони їх відчуження та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму сплаченого судового збору в розмірі 6050,23 грн, за оплату проведених експертних досліджень 15862,48 грн, судових витрат, пов`язаних з поштовими відправленнями заяв, клопотань, доказів 226 грн. Вимоги за\~позовом вмотивовані\~тим,\~що майно,\~придбане у\~період подружнього\~життя з\~ [PERSON] ,\~а саме\~автомобіль PEUGEOT\~307\~перебуває у\~користуванні [PERSON] ,\~автомобіль ЗАЗ\~ [PERSON] \~ще у\~2010\~році передав\~у користування\~третім особам\~відповідно до\~довіреності \~від 04.03.2010\~та його\~теперішнє місцезнаходження\~їй не\~відоме,\~а судовим\~рішенням від\~03.03.2021\~у справі\~№583/4813/21\~за [PERSON] \~визнано право\~власності на\~ частину\~квартири,\~придбаної подружжям\~14.06.2012. Поділ автомобілів без втрати ними цільового призначення є неможливий, квартира розташована на шостому поверсі 9-поверхового будинку, отже також не підлягає реальному розподілу між співвласниками. З огляду на неможливість спільного використання зазначеного майна та його неподільність, позивачка вважала найбільш прийнятним варіантом поділу майна той, що зазначений у її позовній заяві. 07.06.2021 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області первісний позов [PERSON] залишався без руху, позивачці надавався строк для усунення недоліків, викладених в мотивувальній частині ухвали. 19.07.2021 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області позовна заява [PERSON] знову залишалася без руху з наданням позивачці строку для усунення недоліків, викладених в мотивувальній частині ухвали. 03.08.2021 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 11.08.2021 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову, накладено арешт на автомобілі марки ЗАЗ, модель 110307, реєстраційний номер [NUMBER] , та марки PEUGEOT 307, реєстраційний номер [NUMBER] , шляхом заборони відчуження вказаного майна. 04.10.2021\~ [PERSON] \~подав до\~суду зустрічний\~позов до\~ [PERSON] \~про поділ\~спільного майна\~подружжя та\~остаточно визначившись\~з позовними\~вимогами,\~шляхом неодноразової\~зміни предмету\~позову, просить: визнати автомобіль марки PEUGEOT\~307\~та автомобіль\~марки ЗАЗ\~110307\~спільним майном\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~по \~частині у\~праві власності\~за кожним;\~в порядку\~поділу спільного\~майна подружжя:\~припинити право\~власності [PERSON] \~на \~частину у\~праві власності\~на автомобіль марки PEUGEOT\~307;\~залишити у\~власності [PERSON] \~автомобіль марки\~PEUGEOT\~307;\~стягнути з\~ [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] \~грошову компенсацію\~вартості \~частини у\~праві власності\~на автомобілі\~у сумі\~35599,50\~грн. Вимоги за зустрічним позовом вмотивовані тим, що дійсно з 17.09.2005 по 30.03.2020 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та у цей час подружжям було придбано вищезазначені транспортні засоби. Автомобілем PEUGEOT 307 фактично користується та здійснює його технічне обслуговування [PERSON] та вказаний транспортний засіб використовується ним у зв`язку з його професійною діяльністю, з метою здійснення виконавчих дій та оперативного забезпечення виконання покладених на нього професійних обов`язків. Крім того, оскільки [PERSON] з їх спільним дітьми проживає у м. Києві, вказаний транспортний засіб використовується [PERSON] також для поїздок до м. Києва для побачення з дітьми. Тому саме цей автомобіль [PERSON] просить залишити у його власності. Транспортний засіб ЗАЗ не перебуває у користуванні [PERSON] , оскільки з відома та згоди [PERSON] , його було передано у користування на підставі довіреності третій особі. Разом з тим [PERSON] не має посвідчення водія, а сам факт володіння по частині у праві власності на транспортні засоби без їх реального поділу (в натурі) не може захистити права сторін та призведе до ескалації конфлікту. Крім того [PERSON] подано відзиви на позовну заяву [PERSON] , на її заяву про зміну предмету позову та збільшення розміру позовних вимог, згідно з якими відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) висловив свої заперечення проти вимог позивачки за первісним позовом (відповідачки за зустрічним позовом) пославшись на їх необґрунтованість та зазначивши, що автомобіль ЗАЗ 110307, придбаний у 2009 році, у 2010 році проданий за погодженням з [PERSON] , кошти в інтересах сім`ї були накопичені та за рахунок спільних заощаджень у 2018 році придбаний автомобіль марки PEUGEOT 307, про що позивачка сама вказувала у позовній заяві. Сторонам достеменно відомо, що у [PERSON] відсутній у користуванні автомобіль ЗАЗ 110307. Єдиним способом не порушення прав однієї сторони за рахунок іншої, на його переконання, є визнання права власності на частки ЗАЗ 110307 за [PERSON] , адже фактично жодна сторона не буде реально користуватися автомобілем, якого можливо в натурі не існує на момент розгляду справи. Також [PERSON] висловив заперечення проти\~стягнення з\~нього грошової\~компенсації вартості\~частини квартири\~та \~частини транспортних\~засобів,\~оскільки стягнення\~такої суми\~коштів становитиме\~для нього\~надмірний фінансовий\~тягар,\~призведе до\~неможливості забезпечуватися\~як себе,\~так і\~спільних із\~ [PERSON] \~дітей. Фактично право власності на частку спірної квартири набуте сторонами після розлучення, кожна окрема частка не є спільним сумісним майном та передбачає інший порядок реалізації прав щодо майна, яка перебуває у спільній частковій власності. Також у відзиві зазначається, що [PERSON] придбала квартиру в іпотеку, розмір основного зобов`язання складає 1300000 грн., а тому, на його переконання, позивачка, з метою вирішення своїх фінансових зобов`язань, намагається покласти значний фінансовий тягар на [PERSON] . Останній неодноразово звертався до [PERSON] та її представників з метою вирішення спору, як у досудовому порядку, так і під час підготовчого засідання, передачу автомобіля PEUGEOT 307 з виплатою йому компенсації, залишення права спільної сумісної власності не перереєстрованого належним чином права власності на ЗАЗ 110307 за [PERSON] , без будь-яких компенсацій [PERSON] . Але всі дії виявилися марними, у зв`язку з чим він вважає, що позивачку цікавить виключно стягнення коштів для погашення її фінансового зобов`язання. Також у відзиві висловлено заперечення щодо судових витрат, а саме витрат сторони позивача за первісним позовом понесених у зв`язку з листуванням з особами, які не є сторонами по справі, в матеріалах справи відсутні докази, що суд зобов`язав представника позивача вчиняти якісь переписки, що не мають жодного правового значення. Окрім того, в поданих квитанціях відсутня інформація, що оплату здійснено позивачкою. Щодо витрат на оплату експертної оцінки по квартирі, вважає, що висновок експерта №157 є неналежним доказом, так як досліджувалась та оцінювалась квартира в цілому, а не частки, яка належить позиваці. Також вважав неналежним доказом і висновок автотоварознавчої експертизи у частині оцінки автомобіля ЗАЗ, зважаючи на те, що позивачці відомо про місцеперебування цього автомобіля, а тому оцінка повинна бути зроблена виходячи не із середньої ринкової вартості, а із реальної оцінки вказаного транспортного засобу. Загалом просить відмовити у задоволенні позовної заяви про збільшення позовних вимог від 30.03.2024; припинити право власності [PERSON] на автомобіль PEUGEOT 307 та компенсувати половину вартості автомобіля, а саме 50308 грн; залишити у власності автомобіль PEUGEOT 307 за [PERSON] ; визначити право власності на частку спільної часткової власності на автомобіль ЗАЗ 110307 за [PERSON] ; визначити право власності на частки спільної часткової власності на автомобіль ЗАЗ 110307 за [PERSON] . На зустрічний\~позов [PERSON] \~та його\~заяви про\~зміну предмету\~позову стороною\~позивачки за\~первісним позовом\~(відповідачки\~за зустрічним\~позовом)\~подано відзиви,\~ в\~яких викладено\~заперечення проти\~задоволення його\~вимог,\~посилаючись на\~те,\~що спірні\~транспортні засоби\~та квартира\~залишилися у\~користуванні [PERSON] ,\~який заперечень\~проти залишення\~у його\~власності цього\~майна не\~надав.\~Разом з\~тим,\~при заявленому\~ним розподілі\~відсутній належний\~захист її\~прав за\~умови передачі\~у її\~власність спільної\~квартири,\~у якій\~залишається проживати\~ [PERSON] ,\~оскільки за\~таких умов\~вона буде\~обмежена у\~користуванні та\~розпорядженні своїм\~майном.\~Крім того,\~з огляду\~на недобросовісну\~поведінку [PERSON] ,\~як вважає\~ [PERSON] ,\~та тривалі\~неприязні відносини\~між сторонами,\~справедливим\~буде залишити\~усе майно\~у власності\~ [PERSON] \~із компенсацією\~на її\~користь \~частини його\~вартості.\~ 16.02.2023 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області задоволено клопотання [PERSON] та призначено судову транспортно-товарознавчу експертизу, провадження у справі на час проведення експертизи зупинено. 29.05.2023 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області поновлено провадження у справі у зв`язку з надходженням повідомлення від експерта про неможливість надання висновку судової автотоварознавчої експертизи, зокрема, через не проведення оплати вартості виконання експертизи. 22.08.2023 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області за клопотанням [PERSON] у справі призначено оціночно-будівельну експертизу, провадження у справі на час проведення експертизи зупинено. 13.11.2023 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області поновлено провадження у справі у зв`язку з надходженням висновку експерта. 16.11.2023 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду на 20.12.2023. 20.12.2023 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області зупинено провадження у справі на час проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи, призначеної ухвалою суду від 16.02.2023. 23.02.2024 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області поновлено провадження у справі для вирішення клопотання експерта про надання додаткових даних, необхідних для проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи. 29.02.2024 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області зупинено провадження у справі на час проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи, призначеної ухвалою суду від 16.02.2023. 25.03.2024 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області поновлено провадження у справі у зв`язку з надходженням висновку експерта. У судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали остаточно визначені позовні вимоги за первісним позовом, просили їх задовольнити. Проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечували. При цьому [PERSON] зазначила, що придбавши автомобіль ЗАЗ у 2009 році, близько одного року вони спільно сім`єю користувалися цим автомобілем, керував ним [PERSON] , так як у неї не було на той час посвідчення водія. Потім [PERSON] сказав, що віддав цей автомобіль у користування іншим особам, подробиці, зокрема, щодо продажу авто не повідомляв, її згоди чи думки з даного приводу не запитував. У 2018 році вони придбали автомобіль Пежо за спільні кошти, яким продовжує користуватися [PERSON] . І на цей час обидва автомобілі зареєстровані за відповідачем. Стосовно квартири також доповнила, що хоча кватира і зареєстрована за нею, але з 2020 року вона у цьому житлі не проживає. Так як між ними з відповідачем тривалий час зберігаються напружені стосунки, то після поділу квартири з позовом про виділ її частки в натурі, чи про визначення порядку користування квартирою вона не зверталася до суду, так як не має наміру користуватися квартирою, чи проживати у ній. Хоча перешкод у користуванні майном [PERSON] їй не чинить, але вона проживає з дітьми у м. Києві, працює, придбала там житло і до м. Охтирки повертатися не планує, а [PERSON] постійно користується цією квартирою, проживає у ній, тому доцільно залишити квартиру у його власності зі сплатою на її користь компенсації половини вартості. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений у встановленому законом порядку, його представник [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог за первісним позовом заперечував, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Також зазначив, що автомобіль ЗАЗ з відома [PERSON] був відчужений по довіреності, тобто відбувся формальний його продаж, частина отриманих від продажу коштів була витрачена на потреби родини, а ще частина внесена до складу вартості придбаного автомобіля Пежо. Таким чином, враховуючи, що автомобіль ЗАЗ вибув з володіння [PERSON] та [PERSON] , він не може бути між ними розділений, зокрема, шляхом передачі у власність будь-кому з них та сплати компенсації половини його вартості. З приводу компенсації за половину вартості квартири позивачці [PERSON] , оцінка якої, на його переконання, є явно завищеною, представник послався на матеріальну неспроможність [PERSON] , розмір заробітної плати якого становить близько 10000,00 грн на місяць, також за рішенням суду у нього є обов`язок сплачувати аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей, інших доходів він не має, крім того спірна квартира є єдиним житлом відповідача і зобов`язавши його сплатити позивачці грошову компенсацію за припинення її права власності на половину квартири матиме для нього надмірний тягар та змусить його продати єдине житло з метою сплати боргу. Вважав такі умови поділу майна явно несправедливими та порушенням права співвласника на мирне володіння майном. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку. Як встановлено [PERSON] та [PERSON] з 17.09.2005 по 07.08.2020 перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 30.03.2020 №583/654/20, яке набрало законної сили 07.08.2020 (т. 1 а.с. 7-9, 29-31). Згідно з біржовим договором (угодою) купівлі-продажу транспортних засобів реєстраційний номер №803063 від 28.01.2009 [PERSON] купив легковий автомобіль ЗАЗ 110307, червоного кольору, 2004 року випуску, № кузова - [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , транзитний номерний знак [NUMBER] (т. 1 а.с. 103). Відповідно до довіреності від 04.03.2010, зареєстрованої в реєстрі за №288, [PERSON] уповноважив [PERSON] , [PERSON] , незалежно один від одного, представляти його інтереси з усіх без винятку питань, пов`язаних з вчиненням правочинів щодо користування, експлуатації та розпорядження за ціну та на умовах на його (їх) розсуд автомобілем, належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER] , виданого та зареєстрованого 29.01.2009, марки ЗАЗ 110307, 2004 року випуску, шасі № [NUMBER] , об`єм двигуна 1197 см.куб, тип ТЗ легковий комбі В, реєстраційний номер [NUMBER] (т. 1 а.с. 43). Згідно з відповіддю ТЦС МВС №5946 регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Сумській області від 06.09.2023 №31/18-5946-1378 транспортний засіб PEUGEOT 307, д.н.з. [NUMBER] , 2003 року випуску, 04.10.2018 був зареєстрований за [PERSON] по договору № 3241/2018/1132871 від 04.10.2018, укладеному в ТСЦ №3241, вартість 40000 грн (т. 2 а.с. 75). З відповіді ТЦС МВС №5946 регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Сумській області від 05.01.2021 №31/18-5946-1Саз вбачається, що згідно з обліковими даними ЄДР МВС станом на 04.01.2021 за [PERSON] зареєстровано такі транспортні засоби: 04.10.2018 автомобіль PEUGEOT, 307, 2003 року випуску; 29.01.2019 - автомобіль ЗАЗ 110307, 2004 року випуску (т. 1 а.с. 11). Відповідно до висновку експерта №1765 від 15.03.2024 ринкова вартість легкового автомобіля марки PEUGEOT 307, VIN код № [NUMBER] , 2003 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , станом на дату проведення експертизи складає 100616 грн. Середня ринкова вартість автомобіля ідентичного за технічними характеристиками автомобілю марки (моделі) ЗАЗ 110307, VIN код № [NUMBER] , 2004 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , у справному технічному стані, за середнім пробігом та терміном експлуатації починаючи з року випуску, без пошкоджень, в тому числі від ДТП, станом на дату проведення експертизи складає 34430 грн (т. 2 а.с. 154-164). За приписами ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ч. 1 ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст.\~60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст. 66 СК України подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст.69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст.65 СК інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно зі ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. При цьому суд враховує правові позиції ВС з аналогічних спорів, в яких ВС роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.01.2023 у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22). З наведеного вбачається, що набуття майна під час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, тобто суд прийшов до висновку, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя\~ [PERSON] та [PERSON] . Предметом даної справи є вимоги про припинення права власності та стягнення грошової компенсації частки транспортних засобів та житла. Вирішуючи позовні вимоги в частин поділу автомобіля марки ЗАЗ 110307, реєстраційний номер [NUMBER] , суд враховує наступне. Так, згідно роз`яснень, викладених у\~постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 СК Українита\~статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягнення згоди - виходячи із дійсної вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановити його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Суд критично оцінює доводи представника [PERSON] про те, що автомобіль марки ЗАЗ 110307, реєстраційний номер [NUMBER] , не підлягає поділу, оскільки його було продано іншій особі на підставі довіреності, а отримані за це кошти витрачено в інтересах родини, з огляду на таке. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Згідно вимог ст. ст. 238, 244 ЦК України довіреність не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль. Положеннями ст. 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, може в будь-який час її скасувати. Припинення повноважень представника відбувається в наслідок одностороннього волевиявлення особи, яку він представляв. З системного аналізу положень ст. 655, ст. 1003 ЦК України вбачається, що договір доручення та договір купівлі-продажу за своєю правовою природою не є тотожними. Таким чином, оскільки письмового договору про продаж автомобіля марки ЗАЗ 110307, реєстраційний номер [NUMBER] , укладено не було, що сторонами не спростовувалося, станом на день розгляду справи він зареєстрований за [PERSON] , то у позивачки за первісним позовом є право вимагати стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля у порядку поділу майна подружжя. Щодо висловлених представником [PERSON] сумнівів у достовірності висновку експерта в частині визначення ринкової вартості вищевказаного автомобіля, суд зазначає, що оцінка автомобіля марки\~ЗАЗ 110307,\~реєстраційний номер\~ [NUMBER] , здійснювалася без огляду автомобілів у зв`язку з його ненаданням, а дійсна (ринкова) вартість визначалася відповідно до методичних рекомендацій щодо подібних за своїми якостями (технічними характеристиками) автомобілів такої марки та моделі на час проведення дослідження. При цьому, сторона відповідача за первісним позовом не заявляла клопотання про призначення повторної судової автотоварознавчої експертизи даного автомобіля, не спростовували такі висновки належними і допустимими доказами. З огляду на викладене, при визначенні вартості майна, що підлягає відшкодуванню, суд виходить із засад рівності часток подружжя та приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації ринкової вартості 1/2 частини автомобіля марки ЗАЗ 110307, реєстраційний номер [NUMBER] , 2004 року випуску, визначеної у висновку експерта №1765 від 15.03.2024. Вирішуючи вимоги [PERSON] в частині поділу автомобіля марки PEUGEOT 307, реєстраційний номер [NUMBER] , суд вважає наявними підстави для їх задоволення з огляду на фактичне визнання відповідачем позову у цій частині, а тому додаткового обґрунтування щодо вирішення цієї вимоги судом не наводиться. Вирішуючи позов в частині позовних вимог [PERSON] стосовно поділу квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя, суд зазначає наступне. За приписами ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно вимог ч. 2 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Співвласникам належать право володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної часткової власності. Зазначені правомочності співвласники об`єкта права спільної часткової власності відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України повинні здійснювати за взаємною згодою. Співвласнику надається право самостійно розпоряджатися своєю часткою у спільній частковій власності. Однією з правових форм такого розпорядження є право співвласника на виділ у натурі частки із спільного майна. Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. З положень ч. 3 ст. 358 ЦК України вбачається, що право співвласника на компенсацію може виникати як в разі повної неможливості задоволення вимог співвласника на одержання у користування частини спільного майна, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (наприклад, частка співвласника в спільній частковій власності є незначною і надання йому її у володіння та користування неможливо), так і в тому випадку, якщо співвласнику надається у володіння і користування частина майна, яка є меншою за його частку в праві спільної часткової власності. Випадки, коли співвласник майна у порядку поділу спільного, часткового майна бажає отримати за належну йому частку в спільному майні, шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно, врегульовані ст. 364 ЦК України. У постанові Верховного Суду України від 19.02.2014 в справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід було враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників.\~При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні, та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки.\~Суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Згідно правового висновку, зробленого у постанові Верховного Суду України від 13.01.2016 в справі № 6-2925цс15 з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Аналогічні правові висновки щодо застосування інституту виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності, викладено Касаційним Цивільним Судом у складі Верховного Суду у постановах від 19.06.2019 у справі № 752/10312/14-ц (провадження № 61-19505св18), від 03.03.2020 у справі № 748/2803/16-ц (провадження № 61-41895св18), від 29.03.2021 у справі № 759/2791/17 (провадження № 61-15848св20). З матеріалів справи встановлено, що заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03.03.2021 у справі №583/4813/20, яке набрало законної сили 05.04.2021, позов [PERSON] задоволено, в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 149-150). На підставі вказаного судового рішення за [PERSON] та [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано право власності по частині за кожним на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22.12.2021 №292041288 (т. 1 а.с. 188). Відповідно до висновку експерта №157 від 07.11.2023 дійсна ринкова вартість об`єкту нерухомості у вигляді квартири [ADDRESS] з урахуванням експлуатаційного зносу та технічних поліпшень на сучасний стан складає 1075000 грн (т. 2 а.с. 79-92). Разом з тим в ході розгляду справи позивачкою за первісним позовом не доведено обставин того, що [PERSON] має фінансову можливість сплатити грошову компенсацію в розмірі 605023,00 грн. Судом встановлено та учасниками справи не спростовується, що у [PERSON] відсутнє право власності на інше житло чи нерухоме майно, спірна квартира є його основним і постійним місцем проживання, що відповідач за первісним позовом отримує дохід у виді заробітну плати у розмірі 10000,00 грн., має на утриманні (сплачує аліменти) двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , інформації про наявність інших доходів у матеріалах справи не мається. Суд, у даній конкретній справі, врахувавши інтереси всіх учасників спільної часткової власності, встановивши, що відповідач не має можливість сплатити грошову компенсацію вартості половини квартири, що поставило б його у скрутне матеріальне становище, доходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] у цій частині. При цьому суд зауважує, що стягнення з [PERSON] грошової компенсації ринкової вартості частини спірної квартири призведе до порушення ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, оскільки він неспроможний сплатити позивачці за первісним позовом грошову компенсацію за її частку в квартирі, а відсутність у нього коштів може призвести до примусового виконання рішення суду шляхом продажу квартири і, відповідно, позбавлення [PERSON] єдиного житла та права власності на дане житло. Натомість, [PERSON] не давав згоди викупити у [PERSON] її частку у праві власності, а примушувати його до цього є також порушенням прав останнього, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку, виплата компенсації частки позивачки за первісним позовом становитиме для відповідача за первісним позовом надмірний тягар та буде незаконним втручанням у його право на мирне володіння майном. При цьому [PERSON] не позбавлена можливості захистити свої майнові права в інший спосіб, передбачений нормами ЦК України, не покладаючи на [PERSON] надмірний тягар. Разом з тим, [PERSON] не заявляла позовних вимог про встановлення порядку користування спірною квартирою, не заперечувала проти наявності у неї іншого місця проживання та не вказувала про те, що [PERSON] чинить їй перешкоди у доступі до квартири. Натомість спірна квартира є єдиним місцем проживання [PERSON] . З огляду на викладене присудження за рішенням суду грошової компенсації частки позивачки за первісним позовом з відповідача за первісним позовом, який сплатити таку компенсацію неспроможний, та визнання за останнім всупереч його волі права власності на частку [PERSON] є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншому співвласнику, що суперечить вимогам ст. 319 ЦК України, принципу пропорційності цивільного судочинства, порушує розумний баланс приватних інтересів та за даних конкретних обставин буде явно несправедливим. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23.05.2022 у справі № 686/29779/19. Щодо вирішення зустрічного позову [PERSON] суд не вбачає підстав для його задоволення враховуючи наведені вище мотиви суду, а також відсутність внесення ним коштів на депозитний рахунок суду, що передбачено положеннями ч. 5 ст. 71 СК України та узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно вимог ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України\~передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За приписами\~ст.\~ 79\~ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності Таким чином, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] та відсутністю підстав для задоволення вимог [PERSON] за зустрічним позовом.

Outcome: partial