Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-16 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та відповідача. [PERSON] 28.12.2023 звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (третя особа: Одеська товарна біржа) про визнання договору купівлі - продажу нерухомого майна дійсним (а.с.2-4), згідно якого просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , загальною площею 79,0 кв.м, житловою площею 50,8 кв.м, укладений між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , діючою від себе особисто і від імені [PERSON] , на підставі довіреності №1-6918, посвідченої Іллічівською міською державною нотаріальною конторою Одеської області, 16.12.1997, діюча від імені неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , на підставі Рішення Іллічівського міського виконавчого комітету під №287 від 17.04.1997 на Одеській товарній біржі за номером 22108 від 22.12.1997. Позов мотивований тим, що 22.12.1997 між позивачем та відповідачами: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від себе особисто і від імені [PERSON] , на підставі довіреності №1-6918, посвідченої Іллічівською міською державною нотаріальною конторою Одеської області, 16.12.1997, діюча від імені неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , на підставі Рішення Іллічівського міського виконавчого комітету під №287 від 17.04.1997 на Одеській товарній біржі укладений Договір №22108 купівлі- продажу нерухомого майна. Згідно даного договору позивачем було придбано квартири [ADDRESS] , загальною площею 79,00 кв.м, житловою площею 50,8 кв.м. Дана квартира належала відповідачам на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Іллічівською міською радою 03.04.1997 (згідно розпорядження за №162 від 02.04.1997) зареєстрованого в БТІ м.Чорноморська під №ПР-14 ст.120 реєстр 87 від 08.12.1997. Всі умови договору купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами договору були виконані в повному обсязі, передані позивачем кошти відповідачам в розмірі 48 900,00 грн., а відповідачі передали позивачу ключі і позивач вселилася з сім`єю у дану квартиру. 15.04.1998 позивач зареєструвала своє право власності на квартиру [ADDRESS] технічної інвентаризації, про що зроблено запис в реєстрову книгу №ПР-15 за реєстровим номером №87 стор. №16. У даній квартирі позивач з сім`єю мешкає по сьогоднішній день, своєчасно сплачує комунальні послуги і має намір розпорядитись своєю власністю, однак на момент укладення зазначеного Договору купівлі - продажу нерухомого майна діяв Закон України «Про товарну біржу», згідно якого даний договір купівлі-продажу нерухомого майна подальшого нотаріального посвідчення не потребував. На сьогоднішній день позивач бажаю привести форму даного договору у відповідність з чинним законодавством, а відповідачі ухиляється від нотаріального посвідчення зазначеної угоди, а тому вона змушена з даною заявою звернутись до суду за захистом своїх прав. Відповідачі відзив на позов не надали. Від третьої особи пояснення не надходили. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач 21.03.2024 надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, просила позов задовольнити в повному обсязі, не заперечувала проти винесення заочного рішення (а.с.110). Відповідачі в судове засідання не з`являлись, були належним чином сповіщені про день і час судового розгляду справи, про причини неявки не повідомили. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про день і час судового розгляду справи сповіщена належним чином сповіщені, про причини неявки не повідомила. ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 28.12.2023 справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.43 ). Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 23.01.2024 відкрито провадження у справі (а.с.58-59). Оскільки відповідачі, третя особа були належним чином повідомлені про судовий розгляд справи (стаття 128 ЦПК), відзиву на позов не подали, а позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, Судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 22.12.1997 між [PERSON] і [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від себе особисто і від імені [PERSON] , на підставі довіреності №1-6918, посвідченої Іллічівською міською державною нотаріальною конторою Одеської області, 16 грудня 1997 року, діюча від імені неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , на підставі Рішення Іллічівського міського виконавчого комітету під №287 від 17.04.1997 р. на Одеській товарній біржі укладений Договір №22108 купівлі - продажу нерухомого майна № 22108 на підставі якого було придбано кв. [ADDRESS] , загальною площею 79,00 кв.м, житловою площею 50,8 кв.м. Договір купівлі-продажу укладено на Одеській товарній біржі в [ADDRESS] . 15.04.1998 право власності позивача на кв. [ADDRESS] , загальною площею 79,00 кв.м, житловою площею 50,8 кв.м. зареєстровано Іллічівським БТІ, запис в реєстрові книзі №ПР-15 за реєстровим номером №87 стор. №16 (а.с.10). Квартира була продана за 48 900,00 грн., продавець отримав вказану суму до підписання договору. Позивач зареєстрована у даній квартирі, що підтверджується довідкою з місця проживання від 21.12.2023 (а.с.9). Позивач проживає у даній квартирі, сплачує комунальні послуги по сьогоднішній день, що підтверджується квитанціями за комунальні послуги (а.с.12-40). Правочин обома сторонами повністю виконаний, продавцем була звільнена квартира та він знявся з реєстраційного обліку, передав ключі. V. Оцінка Суду. У відповідності зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. У відповідності до п.4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16.01.2003 року №435-IV, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, даний Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки договір купівлі-продажу укладено у 1997 році, до нього застосовуються положення Цивільного кодексу в редакції 1963 року, що діяли на момент укладення договору. Положеннями ст.47 ЦК (в редакції 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконувала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Статтею 48 ЦК (в редакції 1963 року) передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі порушує особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах. Якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. У відповідності до вимог ст.224 ЦК (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК (в редакції 1963 року) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 27 цього Кодексу). Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. З положень ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Враховуючи те, що на момент укладення договору сторони керувались положеннями спеціального законодавства щодо укладення договорів на товарній біржі, договір було укладено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства за спільною згодою сторін, умови договору сторонами повністю виконано, право власності Покупців на придбане нерухоме майно зареєстроване відповідно до діючого на момент укладення договору законодавства, суд вважає, що позовні вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу майна, зареєстрований на товарній біржі підлягають задоволенню. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Таке рішення суду буде відповідати вимогам Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 6 (право на справедливий суд), ст.13 (право на ефективний засіб юридичного захисту відповідача від неправомірних вимог позивача), ст.17 (заборона зловживання правами передбаченими цією Конвенцією), ст.1 Протоколу 1 (захист власності, право мирно володіти своїм майном). Крім того, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Outcome: approved