Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

14 березня 2024 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просила: розірвати шлюб з відповідачем; після розірвання шлюбу залишити їй прізвище - « [PERSON] »; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, з дня подання позовної заяви до суду до досягнення дитиною 18 років. В обґрунтування позову вказує на те, що 21 вересня 2002 року між нею та відповідача було зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Спільне з відповідачем життя не склалось, оскільки сторони мають різні погляди на сімейне життя, а також між сторонами втрачено почуття взаємної любові та поваги. Вважає, що сім`я розпалась остаточно та подальше збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені на початку січня 2021 року, спільне господарство не ведуть, проживають окремо. Син проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач участі у вихованні дитини не приймає, грошові кошти на утримання сина позивачу не надає. На теперішній час позивач не має можливості самостійно утримувати сина та забезпечувати його матеріально. При цьому, відповідач є здоровим, працездатним та має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини. Інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів родини відповідач не має, стягнень за виконавчими документами з відповідача не проводиться. Відповідач працевлаштований, а тому, на переконання позивача, відповідач може сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку. У зв`язку з викладеним позивач звернулась до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. У вказаній заяві також зазначив, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу він визнає та не заперечує проти їх задоволення, а позовні вимоги в частині стягнення аліментів він визнає частково та не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання дитини у розмірі частини від його доходу. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, з урахуванням заяв сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 21 вересня 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Бабушкінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, актовий запис № 785, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим 21 вересня 2002 року (а.с. 5). Від спільного життя сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 26 січня 2011 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 109 (а.с. 9). У вказаному свідоцтві про народження батьками дитини зазначені позивач та відповідач. Спільне з відповідачем життя не склалось, оскільки сторони мають різні погляди на сімейне життя, а також між сторонами втрачено почуття взаємної любові та поваги, що робить спільне життя неможливим. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, спільне господарство не ведуть, проживають окремо. Таким чином, судом встановлено, що подальше спільне життя чоловіка та жінки і збереження родини стали неможливими. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам їх неповнолітньої дитини, а тому позовні вимоги [PERSON] в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів суд зазначає наступне. Малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом із матір`ю - позивачем по справі та знаходиться на її утриманні. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язком особистим і індивідуальним. Згідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи, що відповідач перебуває у працездатному віці та частково визнав позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дитини, суд вважає, що він спроможний надавати позивачу аліменти на утримання спільної дитини. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач у позовній заяві просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. При цьому, згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Однак, позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що відповідач має можливість та спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі, заявленому позивачем до стягнення, - 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач дійсно має можливість та спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі заявленому позивачем до стягнення - 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно. Оскільки батьки зобов`язані у рівній мірі забезпечувати дитину усім необхідним, суд вважає, що об`єктивним, необхідним, достатнім та справедливим розміром стягнення аліментів буде частина з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Підсумовуючи наведене та враховуючи, що кожен з батьків повинен виконувати свій обов`язок з утримання дитини належним чином та у рівній мірі нести витрати на дитину, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, приймаючи до уваги часткове визнання відповідачем позовних вимог в частині стягнення аліментів, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог позивача [PERSON] та стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 14 березня 2024 року, тобто з моменту звернення позивача до суду, на користь матері [PERSON] , та до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] , що на думку суду буде достатнім та справедливим розміром аліментів з урахуванням встановлених обставин у справі. Відповідно до ст. 430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги заяву [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір за позовними вимогами про розірвання шлюбу у розмірі 1 211,20 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з цим, оскільки позивач на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за позовними вимогами про стягнення аліментів, то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір за позовними вимогами про стягнення аліментів у розмірі 1 211,20 грн. На підставі ст.ст. 104, 105, 110, 112, 180-184, 191 СК України, та

Outcome: partial