Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-09 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 10 січня 2024 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшли матеріали позовної заяви [PERSON] до Дніпровської міської ради, третя особа Перша дніпровська державна нотаріальна контора про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем та визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилалась на те, що у 1976 року батькам позивача - [PERSON] та [PERSON] Дніпровським металургійним заводом, як працівникам заводу, для проживання було надано квартиру за адресою [ADDRESS] , загальною площею 54,8 кв.м., де вони постійно проживали однією сім`єю з 1976 року. 21 червня 1993 року позивачем та її батьками шляхом приватизації, на підставі Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] набуто на праві спільної часткової (по 1/3 частині) власності вказану квартиру. Після смерті матері позивача (29.04.2024 року) та розірвання шлюбу у жовтні 2010 року позивач переїхала до батька через необхідність постійного догляду за ним та стала постійно проживати разом з ним за вищевказаною адресою, доглядаючи за хворим батьком та квартирою, а також сплачуючи комунальні послуги. В даній квартирі позивач проживає і на теперішній час, що підтверджується актом обстеження домогосподарства від 26 грудня 2023 року складеним КП «Жилсервіс-5» ДМР. За життя матір`ю позивача заповіт складено не було, водночас, в силу ст. 1268 ЦК України батько позивача вважається таким, що прийняв спадщину після смерті матері позивача, оскільки постійно проживав разом з нею однією сім`єю. [INFO] помер батько позивачки. У листопаді 2023 року позивачка звернулася до Першої дніпровської державної нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого батька. Однак, постановою Державного нотаріуса Першої дніпровської нотаріальної контори від 18 листопада 2023 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька через відсутність факту прийняття спадщини та пропуск строку для її прийняття. Також даною постановою було зазначено, що фактично позивач не прийняла спадщину. Позивачка з викладеними в постанові державного нотаріуса обставинами не згодна у зв`язку з чим вимушена звернутися до суду з даним позовом та просить встановити факт постійного проживання її разом із спадкодавцем [PERSON] із 2010 року і по день його смерті [INFO] та визнати за нею право власності на 2/3 частини вищезазначеної квартири в порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON] . Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 січня 2024 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. Ухвалою суду від 11 січня 2024 року вказану позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою суду від 16 січня 2024 року було відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі. Ухвалою суду від 29 березня 2024 року було витребувано у Першої дніпровської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи без його участі, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача надала суду заяву з проханням розглядати справу без її участі та винести рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Представник третьої особи надала суду заяву з проханням розглядати справу без її участі та прийняти рішення на розсуд суду. Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Фактичні обставини встановленні судом. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Згідно з вимогами ч. 1. ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про її народження. Зміна прізвища позивача з [PERSON] на Талалай відбулася 03 вересня 1993 року у зв`язку з одруженням, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Бабушкінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , яке зареєстроване в Дніпропетровському МБТІ за №17п-130, 21 червня 1993 року позивачем [PERSON] та її батьками [PERSON] та [PERSON] шляхом приватизації набуто на праві спільної часткової (по 1/3 частині) власності квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 54,8 кв.м. З вересня 1993 року позивач стала проживати разом з чоловіком за адресою його реєстрації: [ADDRESS] . [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , про що Відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції 12 травня 2010 року внесено актовий запис №3286, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 22 листопада 2023 року. За життя матір`ю позивача заповіт складено не було. Водночас частина 3 ст. 1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Отже в силу ст. 1268 ЦК України батько позивача - [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину після смерті матері позивача, оскільки постійно проживав разом з нею однією сім`єю. Після розірвання шлюбу у жовтні 2010 року позивач переїхала жити до батька за адресою: [ADDRESS] , доглядаючи за ним. Відповідно до акту обстеження домогосподарства від 26 грудня 2023 року складеним КП «Жилсервіс-5» ДМР в даній квартирі позивач проживає і на теперішній час. [INFO] помер батько позивача, про що відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 15 травня 2014 року складено актовий запис №3560, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 15.05.2014 року. Похованням батька займалася позивач. У листопаді 2023 року позивачка звернулася до Першої дніпровської державної нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого батька. Постановою Державного нотаріуса Першої дніпровської нотаріальної контори від 18 листопада 2023 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька через відсутність факту прийняття спадщини та пропуск строку для її прийняття. Також даною постановою було зазначено, що фактично позивач не прийняла спадщину. Відповідно до ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання права (частина 2 статті 16 ЦК України). За частиною першою ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною першою ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Положеннями статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до частини першої статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою ч. 1 ст. 1220 ЦПК України. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини ст. 1270 ЦК України. Частиною першою ст. 1269 ЦК України, встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Частиною 3 ст. 1296 ЦК України визначено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Згідно зі ст. 392 ЦК України в судовому порядку право власності на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. У п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Постановою державного нотаріуса Першої дніпровської нотаріальної контори від 18 листопада 2023 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті батька через відсутність факту прийняття спадщини та пропуск строку для її прийняття. Отже, на даний час у позивача існують перешкоди у прийнятті спадщини. Разом з тим, судом встановлено, що позивач є спадкоємцем за законом. Із заявою про прийняття спадщини після смерті батька звернулась лише вона. Факт постійного проживання позивача разом з батьком в даній квартирі підтверджується актом обстеження домогосподарства від 26 грудня 2023 року, складеним КП «Жилсервіс-5» ДМР. Крім того, позивачем, на підтвердження постійного проживання її разом з батьком, також надані квитанції про сплату комунальних послуг, вимога КП «Дніпропетровські міські теплові мережі» від 27.10.2016 року про сплату заборгованості, виданої на ім`я позивача, свідоцтво про поховання батька від 15.05.2014 року, виданим на ім`я позивача, довідку про склад сім`ї від 03.07.2014 року, виданою на ім`я позивача. Прийняття спадщини - є правом спадкоємця і залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідно волевиявлення спадкоємця і зпїйснення ним певних дій. За змістом ч. 3 ст. 1268 ЦК України встановленню підлягають обставини щодо спільного проживання спадкоємця зі спадкодавцем (що розуміється як наявність взаємних прав та обов`язків по відношенню один до одного, спільне утримання майна, ведення спільного господарства та інше) на час смерті останнього. Таким чином, саме постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є підставою для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, а не лише реєстрація його проживання за адресою місця проживання спадкодавця. З представлених суду доказів видно, що позивач постійно проживав разом зі спадкодавцем до дня його смерті однією сім`єю, що відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України є підставою для визнання позивача спадкоємцем, який прийняв спадщину належним чином. Позивач не має можливості оформити спадкові права без звернення до суду з даним позовом. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Під час розгляду справи суд виходить з аналізу прецедентної практики Європейського Суду з прав людини (ЄСПЛ), яка свідчить про важливість дотримання державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захист прав людини через призму цього принципу, так у рішенні ЄСПЛ «Федоренко проти України» суд нагадав, що відповідно до його прецедентної практики поняття «майно» може поширюватися на «наявне майно» або активи, включаючи претензії, щодо яких заявник може обґрунтовано стверджувати, що він принаймні має «законні сподівання» ефективно скористатися правом власності. Аналізуючи практику розгляду судом справ щодо порушення права володіння майном, можна зробити висновок, що поняття «майно», як і «власність», має досить широке тлумачення й охоплює цілу низку економічних інтересів (активів) як матеріальних, так і нематеріальних. Зокрема, у контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції Судом розглядалися справи щодо порушення права власності, де об`єктами було усе «власне» майно особи, що може входити до складу спадщини, і яке можна заповісти («Маркс проти Бельгії» (the Marckx case), рішення від 27.04.1979 р., п. 64), тобто наявне майно (existing possessions). В даному випадку предметом спору є захист права позивача на наявне майно, що уже увійшло до складу спадщини, яке спадкоємець має законне сподівання отримати у спадок. Позивач звернувся до суду через об`єктивні обставин, які позбавляють його можливості оформити спадкові права і отримати спадщину на нерухоме майно, а тому, з урахуванням принципу верховенства права, його право підлягає захисту судом. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved