Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-14 00:00:00

13 жовтня 2023 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що [INFO] помер дід позивачки [PERSON] , який до дня смерті був зареєстрований в с. Лопушино Самбірського району Львівської області із сином [PERSON] . За життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений 08 липня 2002 року секретарем Монастирецької сільської ради Самбірського району Львівської області [PERSON] та зареєстрований за реєстровим № 66. Згідно вказаного заповіту, належне йому майно, після своєї смерті [PERSON] заповів в рівних частинах: синам [PERSON] , [PERSON] , та співмешканці [PERSON] . [PERSON] є батьком позивачки [PERSON] , яка після заміжжя 10 вересня 2015 року змінила прізвище на « [PERSON] », який помер [INFO] . [PERSON] померла [INFO] в с. Уріж Дрогобицького району. Фактично прийняв після смерті батька спадщину по закону його син [PERSON] , оскільки проживав спільно з батьком, разом з тим, ніхто з інших, вказаних в заповіті осіб не звертався до нотаріуса для видачі свідоцтва про право власності по заповіту. Будинок [ADDRESS] належав колишньому колгоспному двору, членами якого були: [PERSON] , 1924 року народження (голова домогосподарства), та його син [PERSON] , 1952 року народження, що підтверджується даними по господарських книг за 1986 - 1990 роки та за 1991 - 1995 роки. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.06.2009 року власниками будинку [ADDRESS] є [PERSON] - 1/2 частка та [PERSON] - 1/2 частка на підставі рішення Монастирецької сільської ради Самбірського району Львівської області від 21.05.2009 року № 33. [PERSON] помер [INFO] , до дня смерті був зареєстрований по [ADDRESS] . За життя в шлюбі не перебував та дітей не мав. Позивачка як спадкоємиця п`ятої черги (племінниця [PERSON] , 1952 року народження) звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, проте нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність документів, що підтверджують факт родинних відносин а також оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Також діду позивачки [PERSON] 01 листопада 1996 року був виданий державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ЛВ №084482 від 01 жовтня 1996 року №131 на земельну ділянку площею 0,60 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства в с. Лопушино Монастирецької сільської ради. Проте оригінал даного документу у позивачки відсутній. Крім того діду позивачки [PERSON] належав сертифікат [NUMBER] на земельну частку (пай) розміром 1,22 га в умовних кадастрових гектарах, зареєстрований в книзі сертифікатів за № 418 від 25 квітня 1997 року. З огляду на наведені обставини, позивачка просить суд визнати за нею власності на житловий будинок [ADDRESS] ; право власності на земельну ділянку площею 0,60 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства в с. Лопушино Монастирецької сільської ради; право власності на земельну частку (пай) розміром 1,22 га в умовних кадастрових гектарах без контурного визначення зовнішніх меж на місцевості, яка розташована на території Монастирецької сільської ради згідно сертифікату [NUMBER], після смерті дядька [PERSON] (а.с.1-7). Ухвалою суду від 18 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; розпочато підготовче провадження; витребувано від приватного нотаріуса Самбірського районного нотаріального округу Львівської області Захарка Ю.В. копії спадкових справ після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.68). 30 жовтня 2023 року до суду надійшла копія спадкової справи після смерті [PERSON] який помер [INFO] , разом з тим повідомлено, що спадкова справа після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , приватним нотаріусом Захарко Ю.В. не заводилась (а.с.74). Ухвалою суду від 14 листопада 2023 року задоволено клопотання представника позивача адвоката Захарко Ю.Ю. про витребування доказів; витребувано з Бориславської державної нотаріальної контори Львівської області копію матеріалів спадкової справи, яка була заведена після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.97). 08 грудня 2023 року до суду надійшла копія спадкової справи яка була заведена після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.100). Ухвалою суду від 15 грудня 2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначений судовий розгляд (а.с.123). Ухвалою суду від 21 лютого 2024 року витребувано: з Самбірської державної нотаріальної контори інформацію про наявність або відсутність реєстрації в Спадковому реєстрі спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; з Ралівської сільської ради Самбірського району Львівської області інформацію про земельну частку (пай) розміром 1,22 га в умовних кадастрових гектарах, яка належала [PERSON] на підставі сертифікату [NUMBER] що зареєстрований в книзі сертифікатів за № 418 від 25 квітня 1997 року, а саме чи не вирішувалося радою питання щодо визнання спадщини відумерлою на протязі 2002-2024 років; хто фактично вступив в управління або володіння даним спадковим майном після смерті [PERSON] ; запропоновано позивачці [PERSON] надати до суду докази щодо наявної державної реєстрації права власності на земельну ділянку площею 0,60 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства в с. Лопушино Монастирецької сільської ради (а.с.130). Витребувана інформація до суду надійшла 28 лютого 2024 року, 29 березня 2024 року (а.с.134, 145). Позивач [PERSON] та її представник (адвокат) Захарко Ю.Ю. в судове засідання не з`явилися, представником позивача до суду подано заяву про розгляд справи без участі позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримують (а.с. 121). Представник відповідача - Ралівської сільської ради Самбірського району Львівської області, в судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності за наявними в матеріалах справи документами (а.с.91). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія [NUMBER] , виданим Монастирецькою сільською радою Самбірського району 13 липня 2002 року (а.с.12). Згідно з довідкою, виданою сільським головою Монастирецької сільської ради від 27.04.2010 року [PERSON] до дня смерті був зареєстрований в с. Лопушино Самбірського району Львівської області із сином [PERSON] , 1952 року народження (а.с.13). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, а саме: ?житловий будинок за адресою: [ADDRESS] ; який належав колишньому колгоспному двору, членами якого були: [PERSON] , 1924 року народження (голова домогосподарства), та його син [PERSON] , 1952 року народження, що підтверджується даними по господарських книг за 1986 - 1990 роки та за 1991 - 1995 роки (а.с.33-36); ?земельна ділянка площею 0,60 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства в с. Лопушино Монастирецької сільської ради, що підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ЛВ №084482 від 01 жовтня 1996 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право власності на землю за №131, виданий на підставі рішення сесії Монастирецької сільської ради від 15 вересня 1995 року №8 (а.с.57-58); ?земельна частка (пай) розміром 1,22 га в умовних кадастрових гектарах, серія сертифікату [NUMBER] на підставі Розпорядження голови Самбірської районної державної адміністрації від 17 жовтня 1996 року № 626, зареєстрований в книзі сертифікатів за № 418 від 25 квітня 1997 року, що підтверджується Витягом з книги реєстрації сертифікатів (а.с.60). За життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений 08 липня 2002 року секретарем Монастирецької сільської ради Самбірського району Львівської області [PERSON] та зареєстрований за реєстровим № 66 (а.с.14). Згідно вказаного заповіту, належне йому майно, в тому числі житловий будинок, після своєї смерті [PERSON] заповів в рівних частинах (по 1/3) : синам [PERSON] , [PERSON] , та співмешканці [PERSON] . Земельну ділянку площею 0,60 га та сертифікат на земельну ділянку по 1/2 частині заповів сину [PERSON] , та співмешканці [PERSON] (а.с.14). Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №76032332 від 29 лютого 2024 року спадкова справа після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , не заведена (а.с.140). Разом з тим, син спадкоємця - [PERSON] на час відкриття спадщини був зареєстрований та фактично проживав в с. Лопушино Самбірського району Львівської області, що підтверджується довідками Монастирецької сільської ради, даними по господарських книг за 1986 - 1990 роки та за 1991 - 1995 роки. За повідомленням Ралівської сільської ради від 22.03.2024 року є підстави вважати, що він вступив в управління та володіння спадковим майном після смерті батька (а.с.145). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.06.2009 року, виданого на підставі рішення виконкому Монастирецької сільської ради Самбірського району Львівської області від 21.05.2009 року № 33 житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] - 1/2 частка та [PERSON] - 1/2 частка (а.с.53-54). Згідно технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами, виготовленого 14 вересня 2023 року КП «Самбірське міжміське бюро технічної інвентаризації» житловий будинок за адресою: [ADDRESS] загальною площею 75,8 м2, житловою 31,7 м 2 (а.с.39-51). [PERSON] є батьком позивачки [PERSON] , що підтверджується її свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.17). Після укладення шлюбу 10 вересня 2015 року [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.18). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Бориславського міського управління юстиції (а.с.19). Після його смерті Бориславською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №76/2010 (а.с.101-119). В наданих суду матеріалах якої міститься свідоцтво про право на спадщину за законом, видане [PERSON] на 1/4 частину квартири, в м. Бориславі від 20.08.2010 року, та відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину на наступне майно: 1/3 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , земельну ділянку та пай (а.с.118-119). [PERSON] померла [INFO] в с. Уріж Дрогобицького району Львівської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.28). Згідно свідоцтва про народження [PERSON] серії [NUMBER] , його батьками зазначені: [PERSON] та [PERSON] (а.с.16). Листом від 13 вересня 2023 року Західне міжрегіональне управління МЮ відділ ДРАЦС у м. Самборі Самбірського району Львівської області на запит адвоката Захарко Ю.Ю. надало відповідь, що у відділі перебуває на зберіганні актовий запис про народження №3 від 06.05.1952 року, складений виконавчим комітетом Монастирецької сільської ради про народження [PERSON] [INFO] , батьками якого зазначені: [PERSON] та [PERSON] (а.с.15). Таким чином, [PERSON] та [PERSON] є рідними братами, а відповідно позивачка [PERSON] є племінницею [PERSON] та онукою [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується Витягом №00040350763 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію смерті (а.с.25-26). [PERSON] до дня смерті був зареєстрований та проживав один по [ADDRESS] (а.с.27). Після смерті [PERSON] за заявою [PERSON] було зареєстровано спадкову справу за 35/2023 (а.с.75-87). Разом з тим, листом №48/02-14 від 21.08.2023 року приватним нотаріусом Самбірського районного нотаріального округу Захарко Ю.В., [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , оскільки відсутні документи, що встановлюють факт родинних відносин а також оригінали правовстановлюючих документів (а.с.31). Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, положення зазначеного кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України 2003 року, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Пленум Верховного Суду України в п. 1 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах по спадкування» роз`яснив, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР (далі - ЦК УРСР), якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року. Оскільки правовідносини, що є предметом судового розгляду, виникли, як до набрання чинності ЦК України 2003 року, так і після, до вказаних правовідносин слід застосовувати як положення ЦК Української РСР 1963 року так і ЦК України в чинній редакції. Так, колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року. Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року. Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. У відповідності до ч. 2 ст. 9 Закону СРСР «Про власність в СРСР», який набрав чинності 01.07.1990 року, майно селянського господарства належить його членам на праві загальної спільної власності, якщо інше не передбачено законодавчими актами союзної і автономної республіки. Пунктом 4 Постанови Верховної Ради УРСР від 26.03.1991 № 885-12 «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» (що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що правила, які містяться в Законі Української РСР «Про власність» і були передбачені Законом СРСР «Про власність СРСР», застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР, тобто з 15 квітня 1991 року. Як роз`яснив Пленум Верховного суду України в п. 6 постанови від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (з наступними змінами) положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; г) згідно зі ст.4 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону "Про власність" ( 885-12 ) загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування. Порядок ведення по господарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом аналогічними Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір є помилковим. Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин, правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Згідно ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом та заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно стаття 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК Української РСР). Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (частини перша статті 549 ЦК Української РСР). Як встановлено судом житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належав колишньому колгоспному двору, членами якого були: [PERSON] , 1924 року народження (голова домогосподарства), та його син [PERSON] , 1952 року народження, що підтверджується даними по господарських книг за 1986 - 1990 роки та за 1991 - 1995 роки (а.с.33-36). Після смерті [PERSON] , не зважаючи на наявність заповіту, зазначені ним спадкоємці: сини [PERSON] та [PERSON] , співмешканка [PERSON] , заяви до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини про прийняття спадщини (частини перша статті 549 ЦК Української РСР) не подавали, спадкова справа після його смерті заведена не була, що підтверджено Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №76032332 від 29 лютого 2024 року (а.с.140). Разом з тим, син спадкоємця - [PERSON] на час відкриття спадщини був зареєстрований та фактично проживав в с. Лопушино Самбірського району Львівської області, що підтверджується довідками Монастирецької сільської ради, даними по господарських книг за 1986 - 1990 роки та за 1991 - 1995 роки. За повідомленням Ралівської сільської ради від 22.03.2024 року є підстави вважати, що він вступив в управління та володіння спадковим майном після смерті батька (а.с.145). Крім того, в 2009 році було зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] - 1/2 частка та [PERSON] - 1/2 частка (а.с.53-54). Отже син спадкодавця [PERSON] прийняв спадщину, оскільки фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (частини перша статті 549 ЦК Української РСР). Згідно з частиною першою статті 126 Земельного кодексу України в редакції, яка діяла на час відкриття спадщини, після смерті [PERSON] , документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою, є державний акт на право власності. Як встановлено судом [PERSON] на праві власності належала земельна ділянка площею 0,60 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства в с. Лопушино Монастирецької сільської ради, що підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ЛВ №084482 (а.с.57-58). Згідно відповіді з ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 28.02.2024 року відомості про дану земельну ділянку не внесені до Державного земельного кадастру (а.с.138). Згідно з частинами першою та другою статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Як встановлено судом [PERSON] на праві власності належала земельна частка (пай) розміром 1,22 га в умовних кадастрових гектарах, серія сертифікату [NUMBER] (а.с.60). Втім право власності на земельну ділянку площею 0,60 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства в с. Лопушино Монастирецької сільської ради та право власності на земельну частку (пай) розміром 1,22 га в умовних кадастрових гектарах перереєстровано після смерті Страшівського не було. [PERSON] , який був зареєстрований та проживав один по [ADDRESS] , помер [INFO] . Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За положеннями ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 5 ст. 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно ч. 1. ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). З копій матеріалів спадкової справи № 35/2023 вбачається, що позивачка [PERSON] , як племінниця [PERSON] , 14 липня 2023 року звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини (а.с.76). Проте їй було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину, через відсутність документів, що підтверджують факт родинних відносин а також оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно (а.с.31). Таким чином на теперішній час позивачка позбавлена права на спадщину та в позасудовому порядку не має можливості вирішити це питання. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на майно є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із ст. ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Нормами статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (п. 24 рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справі «Ейрі»; п. 32 рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (п. 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»). Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний у практиці Європейського суду з прав людини, отримане (хоча і не оформлене належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу. У рішеннях Європейського суду з прав людини «Спадея і Скалабріно проти Італії» від 1 вересня 1995 року (справа № 12868/87) та «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року (справа № 22774/93) зазначено, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має забезпечити «справедливу рівність» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою. Судом не встановлені обставини, які б в даному випадку обґрунтовували втручання держави у право на спадкове майно [PERSON] . Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідач визнав позовні вимоги, не спростував обставини, на які посилалася позивачка. Враховуючи викладене, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Позивачкою [PERSON] при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий збір в розмірі 3428,00 грн. (а.с.8). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачка при зверненні до суду не просила відшкодувати їй понесені судові витрати. Отже, враховуючи такий принцип цивільного судочинства як диспозитивність, понесені позивачкою судові витрати при ухваленні рішення не відшкодовуються.

Outcome: approved