Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-07 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Омега» (далі по тексту - ТОВ «Омега») та просить зобов`язати відповідача видати йому, [PERSON] , належно оформлену трудову книжку з внесеним записом про звільнення за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) та видати копію наказу про звільнення; стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за час затримки видачі трудової книжки з 02.04.2020 по 12.01.2022, а також спричинену моральну шкоду у розмірі 21 000,00 грн., посилаючись на порушення вимог трудового законодавства. В обґрунтування вимог зазначив, що 09.04.2015 він був прийнятий до ТОВ «Омега» за переведенням з ТОВ «РТЦ» на посаду приймальника замовлень в інформаційному секторі, відповідно до наказу по підприємству 67-КП від 09.04.2015. 02.04.2020 [PERSON] було звільнено за власним бажанням (ч. 1 ст. 38 КЗпП України), відповідно до наказу про звільнення від 02.04.2020 №63-КП на підставі особистої заяви від 19.03.2020. Відповідно до інформації відповідача для отримання трудової книжки було направлено лист від 02.04.2020 з проханням отримати трудову книжку у відділі кадрів. Позивач звернувся в месенджері з проханням направити на його адресу трудову книжку засобами поштового зв`язку. Проте, його прохання було задоволено лише 12.01.2022. Трудова книжка була надіслана на його адресу 12.01.2022 простим поштовим відправленням, тобто через тривалий термін після звільнення. Зазначене підтверджується витягом з акту позапланового заходу державного нагляду, складеного Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області від 15.02.2022 №29/4.1-999. Приписом про усунення виявлених порушень законодавства про працю від 18.02.2022 №29/4.1-999/П-9, виданого головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області, зазначено, що ТОВ «Омега» надіслало трудову книжку на адресу проживання звільненого працівника простим відправленням через тривалий термін після звільнення, при цьому день звільнення не змінено, новий наказ про звільнення не видано, середній заробіток за час вимушеного прогулу працівнику не сплачено, чим порушено вимоги пункту 4.1 Інструкції №58. Усупереч вимог законодавства, в отриманій трудовій книжці день звільнення не було змінено, новий наказ про звільнення не видано, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу не сплачено. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме з 02.04.2020 (день звільнення) по 12.01.2022 (день повернення трудової книжки) у кількості 445 днів (кількість робочих днів з 02.04.2020 по 31.12.2020 -189 днів; кількість робочих днів у 2021 році складала 250 днів; кількість робочих днів з 01.01.2022 до 12.01.2022 - 6 дні). Проте, зробити відповідний розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу сторона позивача на має змоги, оскільки відповідач не надав відповіді на адвокатський запит від 16.12.2022. Неправомірні дії відповідача завдали позивачу моральних страждань. Моральна шкода, завдана йому в результаті затримки видачі трудової книжки при звільненні полягає у наступному. Для такої категорії осіб як позивач - особа з інвалідністю 1-ої групи по зору з дитинства, в наш час досить важко знайти роботу. Відсутність трудової книжки, ігнорування відповідачем його звернень з приводу її отримання лише посилювали почуття безпорадності. Відповідач безпідставно позбавив його гарантованого Конституцією України права на працю та можливості забезпечувати свою родину. Він втратив душевний спокій, був пригнічений. Більше ніж півтори роки таке становище речей вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Ніяка сума грошей не може повернути втрачений спокій, зупинити моральні страждання та переживання, тому справедливим буде визначити суму моральної компенсації в розмірі 21 000 грн. із розрахунку 1 000 грн. за кожен місяць порушеного права (21 місяць х 1 000 = 21 000). Це якимось чином зможе компенсувати позивачу його страждання та переживання. Позивач вважає, що він як працівник не обмежений будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою суду від 06 березня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суді від 14 квітня 2023 року витребувано докази у справі, а саме належним чином завірені копію заяви [PERSON] про звільнення за власним бажанням, на підставі якої його було звільнено з ТОВ «Омега», та копію наказу №63-КП від 02.04.2020 про звільнення, а також витребувано наступну інформацію про: кількість фактично відпрацьованих робочих днів [PERSON] за останні два місяці роботи, що передували звільненню; суму виплат за останні 2 календарні місяці роботи [PERSON] , що передували дню звільнення; розмір середньоденної (середньогодинної) заробітної плати [PERSON] ; графік роботи [PERSON] протягом зазначеного періоду; нараховані та виплачені [PERSON] суми при звільненні; день остаточного розрахунку при звільнені з [PERSON] . Відповідач ТОВ «Омега» скористався правом подання відзиву до суду та 20 липня 2023 року до суду подано відзив на позов, в обґрунтування якого зазначено, що 09.04.2015 [PERSON] був прийнятий на посаду приймальника замовлень інформаційного сектору ТОВ «ОМЕГА». Фактично [PERSON] не виконував своїх посадових обов`язків, рахувався в штаті з метою закриття квоти по працевлаштуванню інвалідів і отримував заробітну плату. Після того, як розпочалась пандемія короновірусної інфекції SАRS-СоV-2 (березень 2020 року), стала необхідність в тому, щоб [PERSON] приступив до виконання своїх посадових зв`язків - приймальник замовлень, оскільки зріс попит до онлайн-замовлень та доставку товару. Так як [PERSON] не хотів фактично виконувати свої посадові обов`язки, ним була написана заява на звільнення за власним бажанням. 02.04.2020 [PERSON] було звільнено за власним бажанням відповідно до наказу №63-кп від 02.04.2020 на підставі поданої заяви відповідно до статті 38 КЗпП України. У день звільнення, власне як і в попередні дні з 09.04.2015, [PERSON] на роботу не з`явився, тому ним не була отримана трудова книжка. 02.04.2020 на адресу [PERSON] , яка була вказана ним при прийомі на роботі і містилась в матеріалах його особової справи, було направлено лист за вих. №332, в якому було запропоновано з`явитися до відділу кадрів задля отримання трудової книжки. Власне з моменту звільнення [PERSON] не отримував заробітну плату, достеменно знаючи, що він є звільненим за власним бажанням на підставі поданої заяви, і жодних дій щодо отримання трудової книжки він не здійснював. 07.12.2021 мережею вайбер начальником відділу кадрів ТОВ «ОМЕГА» отримано повідомлення від контакту «Аnn», в якому контактна особа відрекомендувалась як [PERSON] та висунула прохання направити йому трудову книжку на вказану адресу. Після з`ясування всіх обставини щодо того, хто саме надіслав повідомлення від контакту «Аnn», ТОВ «ОМЕГА» направило трудову книжку на вказану [PERSON] адресу. Особова справа [PERSON] , як і особові справи інших працівників ТОВ «ОМЕГА», були передані до архіву ТОВ «ОМЕГА» за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, с/рада Новоолександрівська, Комплекс будівель і споруд №19-д, будинок 19д. Вказане приміщення використовувалось ТОВ «ОМЕГА» на підставі договору оренди об`єкта-нерухомості від 01.07.2021 №07, укладеного між ТОВ «ОМЕГА» та ТОВ «АРІНОКО ЛТД». 24.02.2022 російська федерація здійснила повномасштабний напад на Україну і з цієї дати в країні оголошено воєнний стан (Указ Президента України від 24.02.2022 № 64/2022). 10.04.2022 внаслідок потрапляння бойових снарядів у покрівлю складу та обстрілу були знищені складські приміщення за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, с/рада Новоолександрівська, Комплекс будівель і споруд №19-д, будинок 19д . Дніпропетровська торгово-промислова палата засвідчила, що складський комплекс за вказаною вище адресою знищений практично повністю (експертний висновок №ГО-399 від 29.07.2022). Відповідно до Акту огляду зберігання особових справ від 13.05.2022, особова справа позивача, яка зберігалась в архіві - була знищена. Відповідач вважає, що позивач пропустив установлений нормами чинного законодавства тримісячний строк для звернення до суду, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі» від 05.02.2021 № 1217-ІХ, який набрав законної сили 10.06.2021, були в т.ч. внесені зміни до положень статей 47 та 235 КЗпП України, відповідно до яких виключено нарахування середнього заробітку за затримку видачі трудової книги (зміни зумовлені переведенням обліку в електронну форму та впровадженням поступової відмови від трудових книжок). Тобто норма, яка передбачає нарахування середнього заробітку за час затримки видачі трудової знижки не дії з 10.06.2021. Позивач зазначає, що внаслідок несвоєчасної видачі йому трудової книжки йому було завдана моральна шкода. Оскільки такі вимоги позивача є похідними і обґрунтовуються виною ТОВ «ОМЕГА» в тому, що позивач несвоєчасно отримав трудову книжку, спростування про що наведено вище, такі вимоги позивача задоволенню не підлягають. При цьому, жодного обґрунтування щодо завданої моральної шкоди чи розрахованої ним суми надано не було. Тому просить у задоволені позовних вимог [PERSON] до ТОВ «ОМЕГА» про захист порушених трудових прав та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити в повному обсязі. 08 листопада 2023 року представником позивача адвокатом Верхушею Я.О. подано клопотання про долучення до матеріалів справи позовної заяви зі збільшеним розміром позовних вимог та уточнений позов, відповідно до прохальної частини якого, позивач уточнив свої позовні вимоги в частині суми середнього заробітку, який підлягає до стягнення - 118 167,60 грн. Також в уточненому позові позивач звертає увагу на те, що, оскільки відповідачем не надано інформацію щодо його заробітку, то розрахунок середнього заробітку ним здійснено, виходячи з мінімального розміру заробітної плати. Та вважає, що його право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який мав не з вини працівника, а через незаконні дії роботодавця, є встановленою законодавством державною гарантією. 08 листопада 2023 року представником позивача адвокатом Верхушею Я.О. також було подано відповідь на відзив, в якому представник зазначає, що позивач був працевлаштований у відповідача на цілий робочий день, відповідач не надав докази підтвердження направлення на адресу позивача поштового повідомлення із вказівкою отримати трудову книжку. При цьому необхідно зауважити, що на цей час місце мешкання позивача не змінювалось. Встановлені Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області приписи щодо строків усунення порушень до 18.03.2022 відповідачем не виконані - в трудовій книжці позивача день звільнення не змінено, новий наказ про звільнення не видано та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу працівнику не сплачено. Отже, факт затримки видачі трудової книжки можна вважати доведеним. Звертає увагу на порушення відповідачем умов зберігання особових справи працівників. У судовому засіданні позивач [PERSON] на позовних вимогах наполягав з підстав, викладених у первісному та уточненому позовах, відповіді на відзив. Представник позивача адвокат Верхуша Я.О. у судовому засіданні на позовних вимогах наполягав з підстав, викладених у первісному та уточненому позовах, відповіді на відзив. 08.04.2024 від адвоката Верхуши Я.О. до суду подано заяву про проведення судового засідання без участі позивача та його представника. Представник відповідача адвокат Ромащенко К.В. у судовому засідання заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позов. 08.04.2024 від адвоката Ромащенка К.В. до суду подано заяву про розгляд справи за його відсутності. Вислухавши позивача та представника позивача, представника відповідача, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. Згідно з частиною першої статті 15 та частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У судовому засідання встановлено та підтверджується матеріалами, що позивач [PERSON] 09.04.2015 був прийнятий до ТОВ «Омега» за переведенням з ТОВ «РТЦ» на посаду приймальника замовлень в інформаційному секторі, відповідно до наказу по підприємству 67-КП від 09.04.2015. 02.04.2020 [PERSON] було звільнено за власним бажанням (ч. 1 ст. 38 КЗпП України), відповідно до наказу про звільнення від 02.04.2020 №63-КП (а.с. 10, 11 - копія трудової книжки, а.с. 63, 64 - копія наказів). Заявою від 02.04.2020 за вих.. №332 позивача було повідомлено про необхідність з`явитися до відділу кадрів за адресою: м. Дніпро, пр. О. Поля, 104-а , для отримання трудової книжки та повідомлено, що у відповідності до наказу №63-КП від 02.04.2020 його звільнено за власним бажанням (а.с. 65). Позивач, як на підставу задоволення позову, посилається на те, що відповідач 02.04.2020, у день звільнення, йому не видав трудової книжки. У подальшому позивач у месенджері звернувся до відповідача, та лише 12.01.2022 трудова книжка була надіслана йому простим листом. Відповідно до статті 4 КЗпП України, законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ст. 48 КЗпП України облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». На вимогу працівника, який вперше приймається на роботу, трудова книжка оформляється роботодавцем в обов`язковому порядку не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. Роботодавець на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. А саме Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства раці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993. Як вбачається з п. 4.1. Розділу 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Пунктом 4.2. Інструкції визначено, що, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Судом встановлено, що [PERSON] був відсутній на роботі у день звільнення, що йому було направлено лист від 02.04.2020 за вих.. №332, яким повідомлено про необхідність з`явитися до відділу кадрів за адресою: м. Дніпро, пр. О. Поля, 104-а , для отримання трудової книжки та повідомлено, що у відповідності до наказу №63-КП від 02.04.2020 його звільнено за власним бажанням, на адресу: [ADDRESS] , як адресу, яка містилась у матеріалах особової справи позивача. Однак, доказів направлення представник відповідача не має можливості надати, оскільки склад, де зберігались особисті справи звільнених працівників, був знищений внаслідок потрапляння бойових снарядів в покрівлю складу, про що надано відповідні докази (а.с. 67-98). У своїй позовній заяві позивач не вказує, коли саме він звернувся до відповідача у месенджері з проханням надіслати йому трудову книжку. Однак, представником відповідача було надано роздруківку з месенджеру Вайбер від 07.12.2021, з якої вбачається, що [PERSON] від контакту [PERSON] надіслав повідомлення, в якому він представився, як [PERSON] , та повідомив, що проживає за адресою: [ADDRESS] , трудову книжку просив повернути або до магазину Варус за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Вечірньокутська, 84а , або надіслати на адресу його проживання (а.с. 66). [PERSON] вказаний факт ніяким чином не спростував та не заперечив. Треба зауважити, що з боку позивача у даному повідомленні не було висловлено ніякого обурення з приводу знаходження трудової книжки у веденні відповідача тривалий час. Як зазначено вище, пунктом 4.2. Інструкції визначено, що пересилання трудової книжки поштою з доставкою на адресу, зазначену робітником, допускається тільки за письмовою згодою працівника. Отже, відповідач, отримавши від відповідача повідомлення, навіть у такій формі, як надсилання повідомлення у месенджері не зі свого номеру телефону, надіслав позивачу трудову книжку. Судом достовірно встановлено, що позивач отримав трудову книжку 12.01.2022. Верховний Суд у постанові від 09.03.2021 у справі №600/121/19 наголосив, що трудове законодавство України побудоване на балансі прав та обов`язків як працівника, так і роботодавця. За положеннями трудового законодавства невиконання зобов`язань, як і зловживання правами, не допускається. Не реалізація із власної волі працівником свого права на отримання трудової книжки у день звільнення не може мати наслідком юридичну чи матеріальну відповідальність роботодавця у вигляді сплати працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки розбалансує систему прав та обов`язків у трудових відносинах. При цьому суд відхиляє доводи позивача та його представника, що відсутність трудової книжки не дало йому можливість працевлаштуватися у подальшому, оскільки відповідно до приписів ст. 48 КЗпП України наразі облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», та тільки на вимогу працівника до трудової книжки, яка зберігається у працівника, вносяться записи. У зв`язку з чим, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та відповідно зобов`язання відповідача видати [PERSON] належно оформлену трудову книжку з внесеним записом про звільнення за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) та видати копію наказу про звільнення. Також суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 21 000,00 грн., оскільки це похідна вимога від первісних вимог, у задоволенні яких судом відмовлено. Та вважає, що позивач не довів, що дії відповідача спричинили йому моральні страждання, так як позивач майже через два роки, 17.12.2021, звернувся до відповідача з повідомленням у додатку з проханням, не вимогою, надіслати йому трудову книжку, вказане прохання було виконано відповідачем 12.01.2022 після встановлення особи, яка надіслала повідомлення. І навіть отримавши трудову книжку 12.01.2022, позивач звернувся до суду лише 27.02.2023. Суд ще раз наголошує, що наразі відсутність трудової книжки не становить для фізичної особи перепони для подальшого працевлаштування. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог у повному обсязі позивачу має бути відмовлено через необґрунтованість позову. Щодо вимоги представника відповідача про застосування строку позовної давності до вимог позивача, суд вважає за необхідне виходити з наступного. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, до 19.07.2022 ч. 1 ст. 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, було встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом із цим, ч. 2 ст. 233 КЗпП України, в редакції, чинній до 19.07.2022, було встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, до 19.07.2022 право на звернення до суду з позовом щодо нарахування та виплати (стягнення) належної заробітної плати не обмежувалось будь-яким строком. Разом з тим, Законом України від 01.07.2022 №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19.07.2022, статтю 233 КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (частина 1 статті 233 КЗпП України). Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116) (частина 2 статті 233 КЗпП України)». Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, суд доходить висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності. Аналогічний висновок викладено у рішенні Верховного Суду від 06.04.2023 у справі №260/3564/22, залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2023. Відтак, починаючи з 19.07.2022 обмежено строк звернення до суду з позовами щодо виплати заробітної плати трьома місяцями з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, а якщо це стосується виплати заробітної плати та всіх інших сум, що належать працівникові при звільненні, звільненому працівникові трьома місяцями з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. При цьому, пунктом 1 глави ХІХ "Прикінцеві положення" Кодексу законів про працю України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з 12.03.2020постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (зі змінами), з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Отже, в силу приписів пункту 1 глави ХІХ "Прикінцеві положення" КЗпП України строк на звернення до суду з позовами щодо нарахування та виплати (стягнення) належної заробітної плати був продовжений до завершення карантину, тобто до 30.06.2023. Поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась до суду з позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 120/5780/20-а, від 02.12.2021 у справі № 640/20314/20. Суд враховує, що до 19.07.2022КЗпП України законодавець не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями. Суд звертає увагу, що практика судів щодо визначення редакції частини другої статті 233 КЗпП України, яку належить застосовувати, є різною. Верховний Суд у постанові від 27.04.2023 у справі № 300/4201/22 вказав, що на момент порушення прав позивача в частині ненарахування та невиплати заробітної плати в належному розмірі частина друга статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком, а тому вона і підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Разом з тим, в ухвалі Верховного Суду від 07.12.2023 у справі № 990/242/23 вказано, що з 19.07.2022 для звернення з таким позовом до суду передбачено тримісячний строк (частина перша статті 233 КЗпП України), відлік якого треба починати з 19.07.2022. Таким чином, існує різна позиція щодо редакції частини другої статті 233 КЗпП України, яку належить застосовувати. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, враховуючи, що спірні правові відносини виникли до 19.07.2022, позивач не може бути обмежений будь-яким строком, а тому суд вважає, що відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності до вимог позивача. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позивач на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, на підставі статті 141 ЦПК України, він компенсується за рахунок держави.

Outcome: dismissed