Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «ДІЄСА» в якому, просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість із виплати заробітної плати за період з 01.08.2023 року по 15.09.2023 року у розмірі 15\~357,80 грн; грошову компенсацію за всі невикористані дня щорічної відпустки за весь період роботи починаючи з 13.05.2013 року по 15.09.2023 року у розмірі 40\~445,96 грн; середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 15.09.2023 року по 15.03.2024 року в розмірі 89\~436,60 грн; моральну шкоду в розмірі 30\~000,00 грн та судові витрати, в тому числі, але не виключно, витрати на професійну правничу допомогу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 13.05.2013 року по 15.09.2023 року позивач працювала в ТОВ « ДІЄСА», з 29 грудня 2021 року по 15 вересня 2023 року на посаді старшого касира торгівельного залу. 15 вересня 2023 року трудовий договір було припинено наказом № 00/14/09/040. Відповідач ТОВ « ДІЄСА» при звільненні не виплатив заробітну плату за серпень, вересень 2023 року, остаточний розрахунок також не провів. На неодноразові звернення з проханням виплатити зарплату відповідач жодної відповіді не надав. Таким чином, відповідачем було порушено право на своєчасне отримання заробітної плати та повний і своєчасний остаточний розрахунок при звільненні. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 31 січня 2024 року провадження по справі відкрито, ухвалено проводити розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. Представник відповідача ТОВ «ДІЄСА» в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, до суду викликався належним чином шляхом направлення судових повісток, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подавав. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. В рішенні Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У відповідності до п. 7 ч. 2 ст. 129 Конституції України, однією з основних конституційних засад судочинства є розумність строків розгляду справи судом. Розгляд справи протягом розумного строку гарантовано і ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно ч.2 ст.43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідача. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи встановив наступні факти та відповідні їх правовідносини. Позивач [PERSON] 13 травня 2013 року згідно наказу № 1344-к була прийнята на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» на посаду продавця непродовольчих товарів. 07 квітня 2014 року наказом № 754-к [PERSON] переведено на посаду касира торгівельного залу. 09 лютого 2016 року наказом № 462-к [PERSON] переведено на посаду старшого касира торгівельного залу. 29 грудня 2021 року наказом № 0/29/12/001 [PERSON] переведено на посаду старшого касира торгівельного залу до Філії 1 Департаменту з роздрібної торгівлі Товариства з обмеженою відповідальністю « ДІЄСА». 15 вересня 2023 року наказом № Z00/14/09/040 був припинений трудовий договір між старшим касиром торгівельного залу [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю « ДІЄСА» за угодою сторін, у відповідності до п.1 ст. 36 КЗпП України та нараховані 92 днів невикористаної відпустки ( а.с.43 оборот,44). Згідно Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування страховий стаж [PERSON] за 2023 рік становить 6 місяців 0-днів. Позивачем також надано суду виписка по картковому рахунку, щодо зарахування на розрахунковий рахунок позивача заробітної плати. Проте надані суду відомості не можуть бути використані у якості належного доказу, оскільки не мають даних, які б давали суду можливість встановити розмір заборгованості по заробітній платі, її період, розмір заборгованості за невикористану відпустку, якщо, такі мали місце бути. Крім того, у своїй позовній заяві позивач вказує суму заборгованості по заробітній платі 15\~357,80 грн за період з 01 серпня 2023 року по 15 вересня 2023 року, для розрахунку середнього заробітку для розрахунку компенсації за час затримки розрахунку позивачка бере суму 18\~520,04 грн, в розрахунку заробітної плати для оплати щорічної відпустки позивач бере період з 01 січня 2023 року по 15 вересня 2023 року включно зазначаючи розмір заробітної плати по місяцях. Суд не може погодитися з наведеними розрахунками позивача, оскільки незрозуміло з яких саме сум виходив позивач при здійсненні таких розрахунків, документів та доказів, які б підтверджували саме такі суми заробітної плати позивача суду не надано. Жодних доказів, які б вказували на наявність у відповідача перед позивачем заборгованості по заробітній платі матеріали справи не містять, а з боку позивача суду не надано. Частиною 6статті 81\~Цивільного процесуального\~кодексу України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 3статті 12 Цивільного процесуального кодексу України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1статті 76\~Цивільного процесуального\~кодексу України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 Цивільного процесуального кодексу України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 Цивільного процесуального кодексу України,\~передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як вбачається з положень ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Надані позивачем докази жодним чином не доводять, що у відповідача перед позивачем дійсно існує заборгованість по заробітній платі станом на звернення до суду з позовною заявою, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, та наявність підстав для стягнення, на підставі ст.117 Кодексу законів про працю України, середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, про який зазначено в позовній заяві. Беручи до уваги викладене вище, у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середній заробіток за період затримки розрахунку та моральної шкоди. На\~підставі викладеного і

Outcome: dismissed