Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

Зміст позовних вимог, пояснення сторін. В жовтні 2023 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем. В обґрунтування позову посилається на те, що у грудні 2016 року уклала шлюб з відповідачем. Від подружніх стосунків мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Позивачка вказує, що останні роки їх шлюб фактично став гостьовим. Відповідач надає родині належну матеріальну підтримку, однак місяцями перебуває у відрядженнях, веде вільний спосіб життя. Позивачка не отримує належної уваги, підтримки та взаємодії у родині, в тому числі не тільки фінансової, а і реальної участі у вихованні дитини. На момент початку воєнних дій відповідач перебував в Україні та вивіз позивачку разом з дитиною у Румунію, а не в Туреччину, де подружжя місяць проживало у готелі. Від переїзду до Туреччини відповідач категорично відмовився. Окрім того, донька граючись телефоном батька, випадково на ткнулась на його фото та відео, які на думку позивачки є доказом подружньої зради. Внаслідок сварки подружжя роз`їхалось. Два місяці позивачка проживала в Румунії окремо від відповідача, сподіваючись на відновлення стосунків, однак за відсутності відповідного реагування з боку відповідача, позивачка через деякий час разом з дитиною повернулась в Україну. На весняні канікули дитини у 2023 році позивачка разом з донькою відвідала Каппадокію, оскільки вважала, що поновлення шлюбу ще можливе, так як після обставин, що відбулися у 2022 році відповідач вибачився та неодноразово говорив, що все усвідомив, вказував на бажання продовжувати шлюб. Однак спільна поїздка в Каппадокії відповідач наполіг на відвідуванні його батьків. Після цього сторони спору особисто не зустрічались. Відповідач як і раніше фінансує родину, але жити разом з нею не бажає. У вересні 2023 року позивачка повернулась разом з дитиною на Україну, вважає, що шлюб з відповідачем не можливий. Позивачка наполягає на розірванню шлюбу, так як не хоче продовжувати ці стосунки через їх фактичну відсутність. Представник позивача\~надала суду\~письмову заяву\~про розгляд\~справи без\~її присутності\~та присутності\~позивачки.\~Позовні вимоги\~підтримала в\~повному обсязі\~та просила\~їх задовольнити,\~не заперечувала\~проти ухвалення\~заочного рішення. У передбаченому ч. 8\~ст. 141 ЦПК України, сторона позивача до початку та закінчення судових дебатів подала письмову заяву, що докази витрат на правничу допомогу сторона позивача подаватиме протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Відповідач про дату, час і місце слухання справи був повідомлений своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання відповідно до відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, отриманих судом відповідно до вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України. Будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надходило, процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. За правилами п. 4 ч. 8\~ст. 128 ЦПК України\~днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Судові повістки, які направлялися судом за зареєстрованим місцем проживання відповідача повернулися до суду, як неотримані відповідачем із зазначенням у довідці про причини повернення\~«адресат відсутній за вказаною адресою». Також судом були зроблені оголошення на офіційному веб сайті судової влади України. Ураховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України,фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до статті 280\~ЦПК України суд за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Матеріалами справи встановлено, що 20 грудня 2016 року Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві зареєстровано шлюб між учасниками справи, актовий запис № 3332. Від подружнього життя мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Сторони припинили подружні відносини, сім`я фактично розпалась, спільне господарство не ведеться. Норми права, що регулюють правовідносини під час розгляду справи. Відповідно до ч. 3\~ст. 56 Сімейного кодексу України\~кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до\~ст.279 Сімейного Кодексу України\~розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, а також шлюбу іноземців між особою в Україні здійснюється за законом України. Статтею 63 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~передбачено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу. Згідно п. 1\~ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право», особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»\~визначається правовий статус та закріплюються основні права, свободи та обов`язки іноземців. У\~ст.18 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»\~визначено права у шлюбних і сімейних відносинах», зазначено, що іноземці можуть укладати і розривати шлюби з громадянами України та іншими особами відповідно до законодавства України, та вказано, що іноземці мають рівні з громадянами України права і обов`язки у шлюбних і сімейних відносинах. Відповідно до ч. 1\~ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а при його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання (за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання в цій державі). При відсутності спільного місця проживання - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Таким чином, якщо подружжя є громадянами різних держав, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу проводиться за законодавством України. Згідно з рекомендацією Пленуму Верховного Суду України, викладених у\~постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», від 21 грудня 2007 року № 11, Верховний Суд України зазначає, що в разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, один з яких проживає на Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими\~статтею 110 Цивільного процесуального кодексу України. На час розгляду даної справи судом - це норми ст.ст.27,28 ЦПК України. Таким чином, розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, а також шлюбу іноземців між собою в Україні здійснюється за законом України. Відповідно до\~ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. На підставі ч.1\~ст.110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що шлюб носить формальний характер, подружні стосунки між сторонами не підтримуються, проживають окремо, спільного господарства сторони не ведуть, спору щодо поділу спільного майна та місця проживання дитини, як зазначає позивачка в позовній заяві, не існує. Загальна декларація прав людини у ч.2 ст.16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст.23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. Отже, подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання та право одного з них розірвати шлюб, не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачка наполягає на розірванні шлюбу, сім`я розпалася та існує формально, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, а тому шлюб необхідно розірвати. Відповідно до\~ст. 113 СК України\~особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, зміна шлюбного прізвища на дошлюбне залежить виключно від волевиявлення особи яка змінила своє дошлюбне прізвище на шлюбне, та не може залежати від бажання іншого з подружжя. Позивачка після розірвання шлюбу просить залишити їй шлюбне прізвище « [PERSON] ». Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1\~ст. 141 ЦПК України).

Outcome: approved