Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-08 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , у якому просила визнати спільним\~майном подружжя\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~двокімнатну квартиру,\~яка розташована\~за адресою\~:\~ [ADDRESS] ;\~у порядку поділу спільного майна подружжя : визнати за [PERSON] право власності\~на 1/2\~частину квартири\~ [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності\~на 1/2\~частину квартири\~ [ADDRESS] . Позовна заява мотивована тим, що з 10.09.2005 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають дитину [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу за спільні грошові кошти ними була придбана двокімнатна квартира [ADDRESS] . Відповідач самостійно розпоряджається майном та погрожує зняти її та дитину з реєстрації місця проживання без їх згоди, при цьому усі правовстановлюючі документи на квартиру знаходяться у нього. На неодноразові спроби домовитися з відповідачем про поділ майна в досудовому порядку він відповідає відмовою, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою від 22.09.2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження в викликом/повідомленням сторін. Ухвалою від 09.04.2024 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення судової оціночної експертизи. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, пояснила що спірна квартира була придбана за кредитні кошти, її батько був поручителем. Кредит повністю виплачений і фактично саме батько його виплатив. Батько був зареєстрований у їх квартирі, відповідач самостійно зняв його з реєстрації і повідомив, що наступною буде вона та їх дитина. Вона періодично виїздила на заробітки до Польщі, однак регулярно сплачувала комунальні послуги. 13.10.2023 року шлюб між ними розірвано. Представник позивача адвокат Кравченко Є.М. у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити посилаючись на доводи викладені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснив що позивачем вибраний невірний спосіб захисту прав, оскільки фактично рішення суду по даній справі не вирішить спір по суті. Вважає що позовні вимоги стороною позивачів жодним доказом не підтверджені і не доведені. Стосовно факту перебування сторін у шлюбі, придбання спірного майна під час шлюбу пояснив, що сторони нібито перебували у шлюбі, а коли придбано спірне майно йому не відомо. Вислухав сторони, дослідив матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4\~ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. В силу ч. 1 ст. 15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 81\~ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 82 ЦПК України\~обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що з 10.09.2005 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя. (а.с. 6) 18.04.2008 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 54,6 кв.м., житловою площею 28,0 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу ВКК № 205986, р № 573 від 17.04.2008 року посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Гущиною О.І. (а.с. 7) В єдиному державному реєстрі міститься рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.10.2023 року яким шлюб між [PERSON] та\~ [PERSON] розірвано. Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються наступними нормами права. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60, 61 СК України). Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно із частиною 1статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Судом встановлено, що сторони придбали спірну квартиру під час шлюбу за спільні кошти і оформили на відповідача. Доказів протилежного суду не надано, факт придбання квартири саме за спільні кошти представником відповідача не оспорювався. Таким чином, у зв`язку з тим, що квартира [ADDRESS] , була придбана у період шлюбу, вона вважається сумісною власністю подружжя. Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком таких, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Квартира не є предметом індивідуального користування. Установивши, що на об`єкт нерухомого майна - квартири, набуте право власності на підставі цивільно-правової угоди під час шлюбу, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вона була придбана, суд приходить до висновку, що вищевказана квартира є правом спільної сумісної власності подружжя, а тому доводи позивача є вірними. Конституційний Суд України у своєму рішенні № 17-рп від 19 вересня 2012 року дійшов наступних висновків: «Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Таким чином, законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, а тому обов`язок доведення тієї обставини, що майно придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього. Відповідно до положень ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 р. № 11, визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Позивачкою надано докази того, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки вона придбана сторонами у період шлюбу. Відповідачем презумпції спільності права власності на майно, набуте в період шлюбу не спростовано. Відповідно до ч. 1 ст.\~70\~СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В даному випадку у суду відсутні правові підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя у спільному майні. Відповідно до частини 1 статті 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. В даному випадку доказів можливості поділу в натурі вказаного спірного об`єкту нерухомого майна суду сторонами не подано. Також приймаючи до уваги викладене, та виходячи з аналізу зазначених норм у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 358 ЦК України,\~\~право співвласника на виділ частки із спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов`язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду судом справи.\~\~При цьому для отримання такої компенсації необхідною умовою є відповідне волевиявлення співвласника. Відповідно до ч. 5 ст. 71 Сімейного кодексу України присудження одному із подружжя грошової компенсації можливо за умови попереднього внесення одним з подружжя відповідної суми на депозитний рахунок суду. Верховний Суд України в пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. № 11 роз`яснив, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. В даному випадку сторонами не вносилась така грошова компенсація, та не заявлялось суду про бажання сплати вказаної грошової компенсації. Оскільки позовних вимог про поділ майна в натурі не заявлено, суд має визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності, визнавши право власності за кожним з подружжя на 1/2 частку нерухомого майна. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. У відповідності до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір у разі задоволення позову покладається на відповідача, отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1 073, 60 грн.

Outcome: approved