Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-03 00:00:00

Позивач звернулася до Соснівського районного суду м. Черкаси з позовною заявою до відповідача, в якій просить змінити спосіб стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини у розмірі 600 гривень, визначений рішенням Сихівського районного суду м. Львів, призначити новий розмір аліментів, а саме у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача, починаючи з дня подачі позову і до досягнення дитиною повноліття. У обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 30.09.2013 розірвано шлюб між нею та відповідачем. Від шлюбу сторони мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 30.09.2013 з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання спільного сина у сумі 600 грн. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 лютого 2024 року відкрито позовне провадження у справі, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження призначено до розгляду по суті на 04.04.2024. 18 березня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач частково визнав позовні вимоги, а саме щодо стягнення аліментів у розмірі 1/6 частки від його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, зазначивши, що окрім спільної дитини з позивачем, у відповідача народилася донька 2014 року народження, яка знаходиться на його утриманні. 25 березня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначила, що відповідач своєчасно та належним чином не сплачував аліменти за рішенням суду, що підтверджується вироком Соснівського районного суду м. Черкаси від 22.01.2015, є офіційно працевлаштованим, а тому має можливість сплачувати аліменти на утримання спільної з позивачем дитини. Позивач до судового засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково у розмірі 1/6 частки від доходів відповідача, зазначивши, що обов`язок утримання дитини лежить на обох батьках. Позивач також є лікарем, є працездатною особою, а тому покладення на відповідача аліментів у розмірі 1/4 частки від доходів буде надмірним тягарем для нього. Заслухавши думку представника відповідача, дослідивши наявні у справі письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково за таких підстав. Судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , місце народження м. Львів, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №3562. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 30.09.2013 з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у сумі 600 гривень щомісячно, починаючи з 29.07.2013 до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] 17 травня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Соснівському району міста Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції Ларін Сергій Юрійович є батьком [PERSON] , [INFO] . У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Такі ж висновки містяться у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 524/7388/17 (провадження № 61-37490св18),від 11 вересня 2019 року у справі №662/64/18 (провадження№ 61-41266св18), від 05 лютого 2020 року у справі № 664/252/19-ц (провадження № 61-20737св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 466/4009/18 (провадження № 61-10529св19), від 27 травня 2020 року у справі № 128/373/18 (провадження № 61-43813св18). Таким чином, суд допускає можливість при вирішенні спору про зміну розміру аліментів, змінювати не тільки сам розмір аліментів, а й спосіб їх стягнення, за наявності для цього відповідних правових підстав. У постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 152/100/18 Верховний Суд указав на те, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу їх присудження не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених у ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. Отже, Верховний Суд притримується позиції, що застосуванню підлягає поряд з ч. 3 ст. 181 СК України, яка передбачає право одержувача аліментів змінити спосіб стягнення аліментів, визначений у рішенні суду, і ч. 1 ст. 192 СК України, що передбачає зміну розміру аліментів та необхідність доведення відповідних обставин зміни. Таким чином, Верховний Суд вказав на необхідність застосування ч. 1 ст. 192 СК України, якщо йдеться про збільшення розміру аліментів шляхом зміни способу їхнього стягнення. Відповідно до положень ст. 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звернувшись з вимогою про зміну способу стягнення аліментів, позивач посилалася на те, що зміна способу стягнення аліментів не передбачає жодних умов, лише подання позову одержувачем аліментів. Заперечуючи проти доводів позову, відповідач вказує, що позивач не надала суду будь-яких доказів покращення матеріального стану відповідача з часу встановлення йому аліментних зобов`язань. З цього приводу суд зазначає, що одержувач аліментів має перевагу в обранні того чи іншого способу стягнення аліментів (у частці від доходу або у твердій грошовій сумі), якщо останні вже визначені початково судовим рішенням. Зміст ч. 3 ст. 181 СК України дозволяє дійти висновку, що суд повинен просто змінювати спосіб стягнення аліментів і не вправі відмовляти стягувачу з посиланням на ст. 192 СК України, якою передбачені підстави зміни раніше встановленого розміру аліментів, а саме: зміни сімейного стану або матеріального, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Виходячи з наведеного, відсутність доказів покращення матеріального стану відповідача не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки предметом цього позову являється не збільшення розміру аліментів, а зміна способу їх присудження. Окрім цього, суд зазначає, що розмір аліментів визначений рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 30.09.2013 у справі № 464/7252/16-ц у сумі 600 грн. є явно недостатнім для забезпечення нормального та гармонійного розвитку дитини, а тому приходить до висновку про доцільність їх присудження у частці від заробітку відповідача з метою дотримання належного матеріального утримання спільного сина сторін. Зважаючи на те, що чинне законодавство надає позивачу право обирати спосіб стягнення аліментів на утримання дитини, а при необхідності змінювати його, позивач скористалася цим правом, визначивши способом стягнення аліментів їх присудження у частці від доходу відповідача. Таким чином, дослідивши зібрані по справі докази та надавши їм належну правову оцінку, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково та змінити спосіб стягуваних аліментів визначивши їх у розмірі 1/6 частини з усіх видів доходів відповідача щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, що буде достатнім для її належного фізичного, духовного та морального розвитку та сприятиме її гармонійному розвитку. У решті позовних вимог слід відмовити у зв`язку з необґрунтованістю. Так, позивач не довела суду, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частини його доходів. Сімейний стан позивача не змінився, доказів погіршення свого матеріального стану та поліпшення матеріального стану відповідача остання не надала; також відсутні докази погіршення стану здоров`я позивача. Суд також враховує зміну сімейного стану відповідача та знаходження на його утриманні іншої дитини від іншого шлюбу. Також позивач просить стягувати аліменти, починаючи від дати подачі позову, однак негайне виконання рішень даної категорії справ, а саме зміна розміру аліментів шляхом зміни способу їх стягнення, не передбачено вимогами ст. 430 ЦПК України. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивач звільнена від сплати судового збору, тому судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави. Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 823,62 грн. (тобто пропорційно задоволеним вимогам).

Outcome: partial