Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Росвен Інвест Україна» (далі - ТОВ «Росвен Інвест Україна») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 28.07.2022 між ТОВ «ФК «Інвеструм» та [PERSON] було укладено Договір про надання фінансового кредиту № 16075-07/2022, який підписаний електронним підписом. 14.04.2023 між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» укладено договір факторингу № 14042023, відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» відступило на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» права грошової вимоги до боржників за договорами позики, зокрема за Договором про надання фінансового кредиту № 16075-07/2022 від 28.07.2022, укладеним з [PERSON] у сумі 26 775,00 грн., з яких: 7 000,00 грн. - заборгованість за кредитом (за тілом кредиту); 19 775,00 грн. - сума заборгованості за відсотками. Крім того, 21.09.2022 між ТОВ «ФК «Інвеструм» та [PERSON] було укладено Договір про надання фінансового кредиту № 20059-09/2022, який підписаний електронним підписом. 25.04.2023 між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та ТОВ «Росвен Інвест Україна» укладено договір факторингу № 25042023, відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» відступило на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» права грошової вимоги до боржників за договорами позики, зокрема за Договором про надання фінансового кредиту № 20059-09/2022 від 21.09.2022, укладеним з [PERSON] у сумі 51 870,00 грн., з яких: 13 300,00 грн. - заборгованість за кредитом (за тілом кредиту); 38 570,00 грн. - сума заборгованості за відсотками. З урахуванням наведеного, позивач просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь заборгованість: за Договором про надання фінансового кредиту № 16075-07/2022 від 28.07.2022 у сумі 26 775,00 грн., а також за Договором про надання фінансового кредиту № 20059-09/2022 від 21.09.2022 у сумі 51 870,00 грн., а також судові витрати. Ухвалою суду від 12.01.2024 по справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. 20.02.2024 представником відповідача - адвокатом Цокало Т.М. було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому остання зазначила, що позивачем нараховано відсотки за користування позикою поза межами строку кредитування, тому відповідач визнає позовні вимоги в частині стягнення з неї заборгованості за Договором про надання фінансового кредиту № 16075-07/2022 від 28.07.2022 у сумі 7 700,00 грн., з яких: 7 000,00 грн. - заборгованість за кредитом (за тілом кредиту); та нарахованими процентами за період кредитування (20 днів) у розмірі 700,00 грн., а також Договором про надання фінансового кредиту № 20059-09/2022 від 21.09.2022 у сумі 16 625,00 грн., з яких: 13 300,00 грн. - заборгованість за кредитом (за тілом кредиту); та нарахованими процентами за період кредитування (20 днів) у розмірі 3 325,00 грн. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення відсотків, нарахованих поза межами строку кредитування, є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню. Додатково просила стягнути з ТОВ «Росвен Інвест Україна» на користь [PERSON] понесені судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з`явився, у позовній заяві представник позивача просив суд розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача надіслала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності відповідача. Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Відповідно до частини першої статі 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договір встановив обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів (стаття 1050 ЦК України). За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та ГК України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини 1 статті 3 Закону). 28.07.2022 між ТОВ «ФК «Інвеструм» та [PERSON] було укладено Договір про надання фінансового кредиту № 16075-07/2022, за умовами якого товариство надало клієнту фінансовий кредит в розмірі 7 000,00 грн., строком на 20 днів, тобто до 16.08.2022. Відповідно до пункту 1.3 договору за користування кредитом клієнт сплачує товариству 182,5 % річних від суми кредиту в розрахунку 0,50 % (процентів) на добу. Пунктом 1.7 договору передбачено, що кредит надається клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної клієнтом. Пунктом 2.3 договору передбачено, що, якщо клієнт не сплатив кредит у строк, передбачений 1.2 цього Договору, нарахування процентів здійснюється на загальних умовах за стандартною процентною ставкою (2,5% на добу) з першого дня користування кредитними коштами, при цьому клієнт погоджується, що такий перерахунок процентів за користування кредитом не є односторонньою зміною умов договору. Відповідно до п. 4.3 договору, у разі якщо клієнт не повернув кредит у строк, зазначений у п. 1.2 договору, проценти передбачені п. 2.3 договору продовжують нараховуватися за кожний день користування кредитними коштами, але в будь якому випадку не більше 180 календарних днів, починаючи з дня укладення договору. На підставі Договору факторингу № 14042023 від 14.04.2023, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та ТОВ «Росвен Інвест Україна», ТОВ «Росвен Інвест Україна» набуло права грошової вимоги до відповідача за Договором про надання фінансового кредиту № 16075-07/2022 від 28.07.2022. Відповідно до витягу з Реєстру боржників № 1 від 14.04.2023 до Договору факторингу № 14042023 та розрахунку заборгованості, заборгованість відповідача перед ТОВ «Росвен Інвест Україна» складає 26 775,00 грн., з яких: 7 000,00 грн. - заборгованість за кредитом (за тілом кредиту); 19 775,00 грн. - сума заборгованості за відсотками. Крім того, 21.09.2022 між ТОВ «ФК «Інвеструм» та [PERSON] було укладено Договір про надання фінансового кредиту № 20059-09/2022, в електронній формі, за умовами вказаного договору [PERSON] отримала кредит у розмірі 13 300,00 грн., строком на 25 днів, з процентною ставкою 1,00 % за один день користування кредитом за умови належного виконання умов договору, тобто річною ставкою - 365,00%. У той же час, за умови неналежного виконання договору передбачена максимальна відсоткова ставка у розмірі 2,5% за один день користування кредитом. На підставі Договору факторингу № 25042023 від 25.04.2023, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та ТОВ «Росвен Інвест Україна», ТОВ «Росвен Інвест Україна» набуло права грошової вимоги до відповідача за Договором про надання фінансового кредиту № 20059-09/2022 від 21.09.2022. Відповідно до витягу з Реєстру боржників № 1 від 25.04.2023 до Договору факторингу № 25042023 та розрахунку заборгованості, заборгованість відповідача перед ТОВ «Росвен Інвест Україна» складає 51 870,00 грн., з яких: 13 300,00 грн. - заборгованість за кредитом (за тілом кредиту); 38 570,00 грн. - сума заборгованості за відсотками. Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Частиною другою статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Правовідносини з приводу відступлення права вимоги регулюються главою 73 «Факторинг» ЦК України. Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Частина перша статті 1078 ЦК України передбачає, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). За статтею 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Відповідно до частини другої статті 1082 ЦК України боржник має право вимагати від фактора надання йому доказів того, що передання права грошової вимоги мало місце, тобто надати копію договору факторингу. Якщо фактор не виконає цієї вимоги, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним за основним договором. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов`язання є належним. Неотримання боржником письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові не є перешкодою для реалізації права фактора звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, оскільки боржник у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог фактора. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року (справа № 6-979цс15). Як установлено судом з матеріалів справи, укладений між позивачем та ТОВ «ФК «Інвеструм» договір факторингу є чинним, та позивач набув право вимоги до [PERSON] за Договором про надання фінансового кредиту № 16075-07/2022 від 28.07.2022, а також за Договором про надання фінансового кредиту № 20059-09/2022 від 21.09.2022 в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Оскільки [PERSON] та її представником не надано доказів погашення відповідачем заборгованості за тілом кредиту, тому з останньої слід стягнути на користь ТОВ «Росвен Інвест Україна» заборгованість за Договором про надання фінансового кредиту № 16075-07/2022 від 28.07.2022 у сумі 7 000,00 грн. та заборгованість за Договором про надання фінансового кредиту № 16075-07/2022 від 28.07.2022 у сумі 13 300,00 грн., тобто суму кредиту, отриману останньою. Щодо стягнення заборгованості за відсотками суд зазначає наступне. За положеннями статей 1046, 1049 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України та частини першої статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18. За умовами укладеного 28.07.2022 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» та [PERSON] . Договором про надання фінансового кредиту № 16075-07/2022 сторони визначили строк позики, який одночасно погоджено як строк користування кредитом, тривалістю 20 днів. У той же час, за умовами укладеного 21.09.2022 року між ТОВ «ФК «Інвеструм» та [PERSON] . Договором про надання фінансового кредиту № 20059-09/2022 сторони визначили строк позики, який одночасно погоджено як строк користування кредитом, тривалістю 25 днів. Відтак, зі спливом вказаного строку право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою та інших платежів за цим договором припинилося. Доказів, що сторони продовжили строк Договору позивач не надав, і матеріали справи таких відомостей не містять. При цьому, вимогу про стягнення грошових коштів відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем не заявляло. З урахуванням викладеного, сума відсотків, яку [PERSON] зобов`язана сплатити за користування позикою в сумі 7 000,00 грн. у межах строку дії Договору про надання фінансового кредиту № 16075-07/2022, який становить 20 днів, з урахуванням неналежного виконання умов договору, складає 3 500,00 грн. (7 000,00 грн. х 2,5% х 20 днів). У той же час, сума відсотків, яку [PERSON] зобов`язана сплатити за користування позикою в сумі 13 300,00 грн. у межах строку дії Договору про надання фінансового кредиту № 20059-09/2022, який становить 25 днів, з урахуванням неналежного виконання умов договору, складає 8 312,50 грн. (13 300,00 грн. х 2,5% х 25 днів). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за Договором про надання фінансового кредиту № 16075-07/2022 від 28.07.2022 у сумі 10 500,00 грн., а також за Договором про надання фінансового кредиту № 20059-09/2022 від 21.09.2022 у сумі 21 612,50 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положеннями статті 141 ЦПК України, відповідно до якого судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволено на суму коштів в розмірі 32 112,50 грн., тобто на 40,83 %, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1095,88 грн. (2684,00 грн.* 40,83%). Вирішуючи питання про витрати на професійну правничу допомогу суд приходить до наступного. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). З матеріалів справи вбачається, що 08.02.2024 між відповідачем та адвокатом Цокало Т.М. було укладено Договір про надання правничої допомоги №882. Пунктом 3.3. вказаного договору передбачено розмір гонорару та порядок його обчислення, в залежності від виду наданої послуги. Відповідно до детального опису робіт (наданих послуг), а також акту приймання-передачі наданої правничої допомоги № 1 до Договору про надання правничої допомоги №882, адвокатом було надано послуг на загальну суму 8 500,00 грн. Вказана сума була сплачена позивачем, що підтверджується квитанцією № 882 від 08.02.2024. Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог позивача, а тому витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з позивача на користь відповідача пропорційно розміру відхилених позовних вимог виходячи з наступного розрахунку 46 532,50 грн. (сума відхилених позовних вимог) / 78 645,00 грн. (сума позовних вимог) х 8 500,00 грн. (сума документально підтверджених витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги у цивільній справі №756/268/24) = 5 029,45 грн. Зважаючи на викладене, даючи оцінку зазначеним вище аргументам, ураховуючи складність та значення справи для сторін, обсяг проведеної роботи представником відповідача, який підтверджений належними та допустимими доказами, у зв`язку з частковим задоволенням позову, а також ціну позову та розмір фактично задоволених вимог, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 029,45 грн.

Outcome: partial