Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

У лютому 2023 року позивач звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва із зазначеним позовом до відповідача про стягнення неустойки, 3 відсотків річних та інфляційних втрат, в якому просить: - стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» на свою користь пеню у розмірі 58 850 грн. 92 коп.; - стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» на свою користь 3% річних у розмірі 19 785 грн. 52 коп.; - стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» на свою користь інфляційні втрати у розмірі 80 140 грн. 03 коп.; - судові витрати покласти на відповідача. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» про стягнення неустойки, 3 відсотків річних та інфляційних втрат, позивач зазначає наступне. Так, гр. [PERSON] у 2017 році звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовною заявою до ПрАТ «СК «Провідна» про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, належному [PERSON] транспортного засобу FORD FIESTA, д.н.з. [NUMBER] . Протягом розгляду судової справи судами, гр. [PERSON] помер, а до участі у справі у якості його правонаступника було залучено його дружину - [PERSON] , як правонаступника позивача та особу, яка стала власником транспортного засобу FORD FIESTA, д.н.з. [NUMBER] . Рішенням Київського апеляційного суду від 15.06.2022 у справі № 760/5686/17, позов позивача до відповідача було задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача страхове відшкодування у розмірі 138 029 грн. 69 коп., пеню у розмірі 16 042 грн. 34 коп., 3% річних в сумі 6 648 грн. 89 коп. та інфляційні нарахування у розмірі 26 584 грн. 39 коп. Як вбачається з тексту судового рішення, то розрахунок тих сум, які просила стягнути позивач (з урахуванням платежів, передбачених ст. 625 ЦК України та неустойки), був виконаний станом на 04.09.2017 року. Таким чином, так як відповідач вчасно не здійснив виплату страхового відшкодування, то відповідно повинен сплатити на користь позивача неустойку та платежі, передбачені ст. 625 ЦК України до моменту ухвалення Київським апеляційним судом рішення у справі, а саме до 15.06.2022. Усі обставини страхового випадку встановлені постановою Київського апеляційного суду від 15.06.2022 у справі № 760/5686/17, як і встановлено наявність обов`язку відповідача здійснити виплату страхового відшкодування, а тому, як вказує позивач, враховуючи те, що ці обставини не підлягають повторному доказуванню, то вона не подає до суду документи на їх підтвердження. Позивач посилається на те, що цивільно-правова відповідальність гр. [PERSON] (страхувальника відповідача, який заподіяв шкоду) була застрахована у відповідача згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № АС/4986648 (страхова сума - 50 000 грн.) та Договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів за умовами «Автоцивілка плюс» № АП/0056085 від 18.06.2015 року (страхова сума - 100 000 грн.). Відповідно до п. 9.1. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Відповідно до п. 2.3. Договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів за умовами «Автоцивілка плюс» № АП/0056085 від 18.06.2015 року (далі - Договір) за Договором підлягає відшкодуванню прямий (реальний) збиток кожної потерпілої третьої особи, що дорівнює перевищенню суми збитків, завданих внаслідок настання страхового випадку та визначених відповідно до пункту 10.4 Договору, над лімітом відповідальності Страховика (за відповідним видом заподіяної третій особі шкоди) з обов`язкового страхування відповідальності власників наземних транспортних засобів, а саме, якщо страховий випадок стався на території України - обов`язкового ліміту, встановленого чинним законодавством України. Таким чином, як вважає позивач, так як судом було стягнуто з відповідача на користь позивача суму страхового відшкодування у розмірі 138 029 грн. 69 коп., то на вказану суму позивач має право нарахувати 3% річних та інфляційні втрати, передбачені ст. 625 ЦК України, та пеню на суму 50 000 грн., оскільки це страхова сума, передбачена полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Позивачем проведено розрахунок платежів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за період з 05.09.2017 по 15.06.2022. Загальна сума заборгованості за платежами, передбаченими ст. 625 ЦК України та неустойкою, передбаченою п. 36.5. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», становить: 80 140,03 (інфляційні втрати) + 19 785,52 (3% річних) + 58 850,92 (пеня) = 158 776,47 грн., які позивач просить стягнути з відповідача. З викладених підстав просить задовольнити позов. 21.02.2023 на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження судді Букіної О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 23.02.2023 у справі було відкрито провадження та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 23.02.2023, також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. У встановлений законом строк, відповідачем відзиву на позовну заяву подано не було. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. 17.04.2023 представником ПрАТ «СК «Провідна» до суду подано заяву про застосування строків позовної давності. У поданій заяві представник ПрАТ «СК «Провідна» посилається на те, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Стаття 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Права природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Спеціальним законом, який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-ІV (надалі - Закон України «Про ОСЦВВНТЗ»). 26.06.2015 позивач в рамках вимог Закону України «Про ОСЦВВНТЗ» звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування. 26.01.2016 відповідач відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування, про що зазначив сам позивач та зазначено у рішеннях суду, які позивачем додано до позовної заяви. Згідно з п. 36.2. ст. 36 Закону України «Про ОСЦВВНТЗ», страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Тобто, відповідач, згідно вимог Закону України «Про ОСЦВВНТЗ» зобов`язаний був здійснити виплату страхового відшкодування не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, тобто до 24.09.2015. Враховуючи вищезазначене, позивач дізнався про порушення свого права 26.01.2016, тобто по закінченню 90 днів з моменту подання відповідачу заяви про виплату страхового відшкодування, про що позивач сам зазначив у своїй позовній заяві. Тобто, строк позовної давності щодо пені розпочався 27.01.2016 та, відповідно, закінчився 26.01.2017. Відповідно до ст. 257 ЦК України до вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми застосовується загальний строк позовної давності в три роки. Тобто, строк позовної давності розпочався 27.01.2016 та, відповідно, закінчився 26.01.2019. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, представник ПрАТ «СК «Провідна» просить: - застосувати до позовних вимог про стягнення пені строк позовної давності, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України; - застосувати до вимог про стягнення інфляційного збільшення боргу за час прострочення та 3% річних від простроченої суми загальний строк позовної давності, відповідно до ст. 257 ЦК України; - провести розгляд справи за відсутності представника ПрАТ «СК «Провідна»; - відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі. 30.05.2023 до суду від представника позивача надійшла заява з приводу строків позовної давності, у якій представник позивача вказує на те, що у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача платежі, які виникли за період з 05.09.2017 по 15.06.2022. При цьому, починаючи з моменту введення карантину на території України у зв`язку з коронавірусною хворобою перебіг строків позовної давності було зупинено. Так, відповідно до п. 12 Перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Закон України від 30.03.2020 № 540-ІХ набрав чинності 02.04.2020, яким були внесені вищезазначені зміни. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (із наступними змінами і доповненнями) установлено з 12.03.2020 до 31.10.2020 на всій території України карантин, дію якого неодноразово продовжено (у тому числі, й станом на зараз, на момент звернення до суду з позовною заявою). Таким чином, так як до моменту закінчення строку позовної давності було прийнято зміни, якими було встановлено продовжити їх, то строки давності на стягнення платежів, заявлених у позові, не було пропущено. Представник позивача просить врахувати вказану заяву з приводу строків позовної давності при ухваленні судового рішення. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 25 червня 2015 року на автомобільній дорозі Бориспіль-Гоголів сталася ДТП за участю автомобіля Renault Kangoo, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля Ford Fiesta, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Постановою Бориспільського районного суду Київської області від 24 липня 2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Renault Kangoo, державний номерний знак [NUMBER] , застрахована у ПрАТ «СК «Провідна» згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності № АС/4986648, страхова сума - 50 000,00 грн., розмір франшизи - нуль. Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Renault Kangoo, державний номерний знак [NUMBER] також була застрахована за договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів за умовами «Автоцивілка плюс» від 18 червня 2015 року № АП/0056085, страхова сума - 100 000,00 грн. [PERSON] 25 червня 2015 року звернувся до ПрАТ «СК «Провідна» з повідомленням про настання події, яка має ознаки страхового випадку за наслідками ДТП, яка сталася за участю забезпеченого відповідачем транспортного засобу, а також звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування. ПрАТ «СК «Провідна» 26 січня 2016 року відмовило [PERSON] у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з поданням свідомо неправдивих відомостей про факт настання страхового випадку. У подальшому між сторонами виник спір щодо відшкодування страхових виплат, який розглядався в судовому порядку. Зазначені обставини сторонами у даній справі не заперечуються. Так, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 31.05.2018 у справі № 760/5686/17, позов [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна», третя особа: [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задоволено. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» на користь [PERSON] страхове відшкодування у розмірі 150 000 грн., пеню у розмірі 21 092,25 грн., 3 % річних та інфляційні нарахування у розмірі 37 900,53 грн., а також судовий збір у розмірі 2 089,93 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 21.01.2019, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31.05.2018, - скасовано, у позові відмовлено. Постановою Верховного Суду від 17.02.2021, - постанову Київського апеляційного суду від 21.01.2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Київського апеляційного суду від 15.06.2022, апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Провідна» - Лукашенка Миколи Павловича задоволено частково. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 травня 2018 року скасовано, ухвалено по справі нове судове рішення. Позов [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «Провідна», третя особа [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія "ПРОВІДНА" (код ЄДРПОУ: 23510137, місцезнаходження: 03049, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 25) на користь [PERSON] (ІПН: [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ) страхове відшкодування у розмірі 138 029(сто тридцять вісім тисяч двадцять дев`ять) гривень 69 коп., пеню у розмірі 16 042 (шістнадцять тисяч сорок дві) гривень 34 коп., 3 % річних 6 648 (шість тисяч шістсот сорок вісім) гривень 89 коп. та інфляційні нарахування у розмірі 26 584 (двадцять шість тисяч п`ятсот вісімдесят чотири) гривень 39 коп. В задоволенні позовних вимог в іншій частині - відмовлено. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Страхова Компанія "ПРОВІДНА" (код ЄДРПОУ: 23510137, місцезнаходження: 03049, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 25) на користь [PERSON] (ІПН: [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ) судовий збір у розмірі 5580 (п`ять тисяч п`ятсот вісімдесят) гривень 11 коп. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Звертаючись до суду з позовом до відповідача про стягнення неустойки, 3 відсотків річних та інфляційних втрат, [PERSON] просить: - стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» на свою користь пеню у розмірі 58 850 грн. 92 коп.; - стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» на свою користь 3% річних у розмірі 19 785 грн. 52 коп.; - стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» на свою користь інфляційні втрати у розмірі 80 140 грн. 03 коп., посилаючись на те, що відповідачем не були належним чином виконанні зобов`язання щодо виплати страхового відшкодування. Позивач вважає, що ПрАТ «СК «Провідна» здійснило прострочення зобов`язання з виплати страхового відшкодування з 05.09.2017 по 15.06.2022, відповідно чому позивачем проведено розрахунок платежів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача за вказаний період. Представником ПрАТ «СК «Провідна» 17.04.2023 подано до суду заяву про застосування строків позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України). Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується в разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно зі ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Правилами ч. 2 ст. 625 ЦК України визначено, що в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 р. у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) зазначила, що приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 р. у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 20 червня 2018 р. у справі № 308/3162/15-ц, - позивач (потерпілий), хоча і не є стороною договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного відповідачами, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування. Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання (див. висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 01 червня 2016р. у справі № 6-927цс16). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) сформулювала правовий висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах про те, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Законодавством передбачене нарахування пені за відповідне прострочення відповідача у разі його наявності. Також, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін, до прострочення страховика застосовується частина друга статті 625 ЦК України. Вищезазначений правовий висновок був зазначений у постанові Верховного Суду від 17.02.2021 року у справі № 760/5686/17, а саме у справі, яка стосувалася основного позову сторін даного провадження з приводу стягнення страхового відшкодування, де суд прийшов до висновку, що платежі передбачені статтею 625 ЦК України застосовуються і до правовідносин, що виникають у сфері відшкодування шкоди чи стягнення страхового відшкодування. Аналогічні правові висновки з приводу можливості застосування положень статті 625 ЦК України по подібних справах були зазначені і у постановах Верховного Суду: № 445/370/19 від 28.10.2020, № 742/637/19 від 07.10.2020, № 213/1371/16-ц від 17.06.2020, № 569/13962/17 від 18.12.2019, № 760/12308/15-ц від 11.12.2019, № 334/2254/15-ц від 13.11.2019, № 761/6406/16-ц від 11.12.2019, № 464/6880/16-ц від 08.11.2019, № 654/453/16-ц від 30.10.2019, № 200/4309/14-ц від 30.10.2019, № 465/1551/17 від 02.10.2019, № 280/2625/13-ц від 04.09.2019, № 200/6084/14-ц від 21.08.2019, № 607/7657/16-ц від 24.07.2019, № 463/1411/16-ц від 26.06.2019, № 760/2905/16-ц від 26.06.2019, № 758/8819/16-ц від 06.06.2019, № 127/16587/16-ц від 11.04.2019, № 213/319/16-ц від 10.04.2019, № 757/3725/15-ц від 03.04.2019, № 185/12064/15-ц від 20.02.2019, № 456/3525/15 від 13.02.2019, № 758/5545/16-ц від 24.01.2019. З огляду на викладене, існує стала судова практика Верховного Суду, що в разі прострочення боржником (страховою компанією) виконання грошового зобов`язання, передбаченого договором страхування, зокрема виплати суми страхового відшкодування, страхова компанія зобов`язана на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 992 ЦК України, у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-IV (далі - Закон № 1961-IV). Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Згідно ст. 982 ЦК України, істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України). З огляду на зазначене, суд вважає, що відповідачем порушено вимоги чинного законодавства України щодо виплати страхового відшкодування, через що позивачка має право на відшкодування пені, інфляційних витрат та трьох відсотків річних за час прострочення виплати страхового відшкодування шкоди. Щодо наведених позивачем у позовній заяві розрахунків 3 % річних, інфляційних втрат та пені, суд зазначає наступне. Пунктом 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зокрема встановлено, що страховик не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його. Прострочення виплати страхового відшкодування починається з наступного дня після спливу 90-денного строку для виплати страхового відшкодування, що відраховується з дати отримання страховиком заяви про страхове відшкодування. Звертаючись до суду із позовом позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача ПрАТ «СК «Провідна» на свою користь пеню у розмірі 58 850 грн. 92 коп., 3% річних у розмірі 19 785 грн. 52 коп., інфляційні втрати у розмірі 80 140 грн. 03 коп., обраховані за період з 05.09.2017 по 15.06.2022, виходячи з суми боргу - 138 029,69 грн., яку було стягнуто з відповідача постановою Київського апеляційного суду від 15.06.2022 у справі № 760/5686/17. Усі обставини страхового випадку встановлені постановою Київського апеляційного суду від 15.06.2022 у справі № 760/5686/17, як і встановлено наявність обов`язку відповідача здійснити виплату страхового відшкодування. Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позивачем правильно визначено строк прострочення виплати страхового відшкодування, оскільки як вбачається з тексту судового рішення, то розрахунок тих сум, які просила стягнути позивач (з урахуванням платежів, передбачених ст. 625 ЦК України та неустойки), був виконаний станом на 04.09.2017 року. Таким чином, так як відповідач вчасно не здійснив виплату страхового відшкодування, то відповідно повинен сплатити на користь позивача неустойку та платежі, передбачені ст. 625 ЦК України до моменту ухвалення Київським апеляційним судом рішення у справі, а саме до 15.06.2022. Суд перевірив та погоджується з розрахунком позивача 3 % річних, інфляційних втрат та пені за вказаний період. Відповідачем вказаний розрахунок не спростований, власних розрахунків з даного приводу суду подано не було. 17.04.2023 представником ПрАТ «СК «Провідна» до суду подано заяву про застосування строків позовної давності. У поданій заяві представник ПрАТ «СК «Провідна» посилається на те, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Стаття 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Права природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Спеціальним законом, який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 № 1961-ІV (надалі - Закон України «Про ОСЦВВНТЗ»). 26.06.2015 позивач в рамках вимог Закону України «Про ОСЦВВНТЗ» звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування. 26.01.2016 відповідач відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування, про що зазначив сам позивач та зазначено у рішеннях суду, які позивачем додано до позовної заяви. Згідно з п. 36.2. ст. 36 Закону України «Про ОСЦВВНТЗ», страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Тобто, відповідач, згідно вимог Закону України «Про ОСЦВВНТЗ» зобов`язаний був здійснити виплату страхового відшкодування не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, тобто до 24.09.2015. Враховуючи вищезазначене, позивач дізнався про порушення свого права 26.01.2016, тобто по закінченню 90 днів з моменту подання відповідачу заяви про виплату страхового відшкодування, про що позивач сам зазначив у своїй позовній заяві. Тобто, строк позовної давності щодо пені розпочався 27.01.2016 та, відповідно, закінчився 26.01.2017. Відповідно до ст. 257 ЦК України до вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми застосовується загальний строк позовної давності в три роки. Тобто, строк позовної давності розпочався 27.01.2016 та, відповідно, закінчився 26.01.2019. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, представник ПрАТ «СК «Провідна» просить: - застосувати до позовних вимог про стягнення пені строк позовної давності, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України; - застосувати до вимог про стягнення інфляційного збільшення боргу за час прострочення та 3% річних від простроченої суми загальний строк позовної давності, відповідно до ст. 257 ЦК України; - провести розгляд справи за відсутності представника ПрАТ «СК «Провідна»; - відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч.1 ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у задоволенні позову. Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що з цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується. Тобто цією нормою встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв`язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною у застосуванні. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю заяви сторони про це. Такий висновок міститься у Постанові Верховного Суду справа № 757/41194/15-ц 20 лютого 2019 року. Подібний висновок міститься у Постанові Верховного Суду у справі № 509/3589/16-ц від 21.10.2020. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, та чи є позов обґрунтованим. Пропуск позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Одночасно судом не може бути відмовлено у задоволенні позову і за недоведеністю, і з підстав пропуску позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі 337/2722/17 від 20 березня 2019 року. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року (справа № 914/3224/16) зроблено правовий висновок про те, що порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням (пункт 7.20)». Велика Палата Верховного Суду, зокрема в постановах від 04.07.2018 року у справі №910/11534/13-ц, від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12, від 23.06.2020 року у справі №536/1841/15-ц, викладала висновки щодо питання застосування спеціальної позовної давності за вимогами про стягнення пені. Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). Тому стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності, про застосування якої просить боржник. Згідно з ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253 - 255 цього Кодексу. На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Стосовно заперечень страхової компанії суд зазначає, що відповідач безпідставно застосовує положенням ГК України, адже у даному випадку спірні відносини регулюють цивільним законодавством за участі фізичних осіб і відповідно до ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача платежі, які виникли за період з 05.09.2017 по 15.06.2022. При цьому, починаючи з моменту введення карантину на території України у зв`язку з коронавірусною хворобою перебіг строків позовної давності було зупинено. Так, відповідно до п. 12 Перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Закон України від 30.03.2020 № 540-ІХ набрав чинності 02.04.2020, яким були внесені вищезазначені зміни. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (із наступними змінами і доповненнями) установлено з 12.03.2020 до 31.10.2020 на всій території України карантин, дію якого неодноразово продовжено (у тому числі, й станом на момент звернення позивача до суду з позовною заявою). Таким чином, так як до моменту закінчення строку позовної давності було прийнято зміни, якими було встановлено продовжити їх, то строки давності на стягнення платежів, заявлених у позові, не було пропущено. Як було зазначено судом, питання стягнення пені у зв`язку з несвоєчасною виплатою страхового відшкодування врегульовано п. 36.5 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким зафіксовано, що пеня нараховується саме за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування. При цьому, законодавець цілком свідомо не передбачив якихсь обмежень строку нарахування пені для того щоб показати, що кожен день порушення законного права потерпілої особи на отримання страхового відшкодування буде коштувати страховику грошей. Разом з тим, законодавцем залишено боржнику і спосіб обмежити нарахування для себе штрафних санкцій шляхом застосування передбаченого ст. 258 ЦК України інституту позовної давності. Тобто межа нарахування штрафних санкцій Законом також визначена. Те, що пунктом 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України строки встановлені ст. 258 ЦК України продовжені, ніяк не є свідчення того, що правовідносини не є врегульованими Законами. Таким чином, відсутні будь-які підстави застосовувати до даного спору на підставі аналогії закону положення пунктів 15 та 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Так, згідно п.п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 11 березня 2020 року постановою Кабінету Міністрів України №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-22», з 12 березня 2020 року в Україні було введено карантин, який згодом було продовжено до 30 квітня 2023 року. Відповідно до положень ст. 257, ч. 2 ст. 258 ЦК України, п.п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, строк позовної давності в один рік, який застосовується до вимоги про стягнення пені та строк позовної давності у три роки, який застосовується до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, в даному випадку продовжується на строк дії карантину, що був встановлений з 12 березня 2020 року та діяв до 30 квітня 2023 року, а тому задоволенню підлягають позовні вимоги за весь період вказаний у розрахунках. Отже заява відповідача про застосування позовної давності не підлягає задоволенню. Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне. У зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який наступними Указами Президента України було продовжено та діє по теперішній час. Відповідно до ч. 1 ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами (ч. 1 ст. 617 ЦК України, ст.14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні"). Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості. Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п.38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним. ТПП України листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія російської федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили). Вказаний лист ТПП України адресований "Всім, кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні. У постанові Верховного Суду від 15.06.2023 у справі №910/8580/22 зазначено, що лист ТПП від 28.02.2022 є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. У постанові Верховного Суду від 07.06.2023 у справі №912/750/22 викладено висновок про те, що лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не можна вважати сертифікатом у розумінні ст.14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні", а також такий лист не є документом, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта (відповідача), для якого могли настати певні форс-мажорні обставини. Отже, лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є доказом настання форс-мажорних обставин для всіх без виключення суб`єктів господарювання України з початком військової агресії російської федерації. Кожен суб`єкт господарювання, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин. ТПП засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб (абз.3 ч.3 ст.14 Закону "Про ТПП в Україні"). Згідно з ч.1 ст.14-1 Закону "Про ТПП в Україні" ТПП та уповноважені нею регіональні ТПП засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Водночас сертифікат ТПП не є єдиним або обов`язковим доказом існування форс-мажорних обставин; наявність форс-мажорних обставин може доводитися й іншими доказами, якщо інше не передбачено законом бо договором. Лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 є документом загального інформаційного характеру, цей лист не може вважатися сертифікатом ТПП, виданим відповідно до положень ст.14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" і не є доказом настання форс-мажору (обставин непереборної сили) для певного суб`єкта господарювання у конкретному зобов`язанні. Водночас, навіть за відсутності сертифіката ТПП, отриманого в передбаченому законом порядку, сторона не позбавлена можливості доводити наявність форс-мажорних обставин іншими доказами, якщо інше не встановлено законом чи договором. Разом з цим, у цій справі ПрАТ «СК «Провідна» не надало суду ані сертифікату ТПП, ані інших доказів на підтвердження наявності у страховика у зв`язку зі збройною агресією рф неможливості виконання своїх обов`язків по сплаті потерпілій особі страхового відшкодування. Форс-мажор як обставина непереборної сили потребує доведення і належного правового оформлення сторонами в судовому процесі; саме по собі існування таких надзвичайних і невідворотних обставин не звільняє сторону від відповідальності за порушення взятих на себе зобов`язань; лист ТПП не має наперед встановленої сили, а може виступати додатковим аргументом у суді; форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести факт їх виникнення, те, що обставини є форс-мажорними для конкретного випадку; виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність; форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, стороною договору має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За умовами ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення позову. Так, з урахуванням встановлених фактичних обставин та вищенаведених вимог закону, суд приходить до переконання, що між сторонами спору виникло грошове зобов`язання, яке не було виконано відповідачем на підставі судового рішення про стягнення виплат страхового відшкодування. А тому, відповідач як боржник, внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання несе майнову відповідальність перед позивачем . Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком пені, 3% річних та інфляційних нарахувань. Альтернативного розрахунку, зокрема проведеного відповідачем, до суду не надходило та до матеріалів справи не долучалося відповідачем. При цьому, суд звертає увагу учасників справи, що відповідно до п.п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. З урахуванням задоволення позову та на підставі статті 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в сумі 1 587,76 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved