Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-11 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовною заявою до суду, в якій з урахуванням уточнень просив суд розділити майно, яке набуто в період сумісного проживання подружжя, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , визнавши за мною право власності на частину даного житлового будинку з надвірними будівлями в порядку спільної сумісної власності подружжя; стягнути з відповідачки його власні кошти, отримані нею в період розпаду сім?ї банківськими переказами та готівкою в сумі 30 тис. дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 813 600,00 грн, а також стягнути судові витрати та витрати на правову допомогу. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] послався на те, що він уклав шлюб із відповідачкою 24 квітня 2009 року та в них є неповнолітній син, [PERSON] , народжений [INFO] , який проживає з відповідачкою. Після реєстрації шлюбу вони почали проживати у квартирі його батьків за адресою: [ADDRESS] . У квітні 2010 року вони використали свої спільні заощадження у сумі 20 тис. дол. США та додаткові 5 тис. дол. США, подаровані на весілля родичами, для купівлі старого будинку у [ADDRESS] . Із осені 2009 року понесли значні витрати, пов`язані з кандидатською дисертацією відповідачки. Вказав, що договір купівлі-продажу було складено у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу, [PERSON] , за 25 тис. дол. США. Після купівлі будинку, який мав загальну площу 42,4 кв.м., вони запланували та провели його реконструкцію та ремонт, на що витратили 20-25 тис. дол. США. За час його роботи за кордоном від 2017 по 2020 рік він привіз і переказав відповідачці близько 30 тис. дол. США для зберігання в банках України. Також зазначив, що 5 січня 2021 року, через тиждень після повернення додому, відповідачка виселила його з будинку, і він був змушений переїхати до своїх батьків. У зв`язку з наведеними обставинами вважає, що має право на частину вищевказаного житлового будинку та на поділ грошових коштів, оскільки даний будинок було придбано ними під час шлюбу за спільні кошти і згодом було понесено витрати на його реконструкцію, ремонт та сплату комунальних платежів, а тому він вважає себе співвласником спільного майна, придбаного протягом подружнього життя, і бажає його розділити. Відповідач [PERSON] надала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог повністю посилаючись на те, що 24 квітня 2009 року було зареєстровано шлюб із позивачем, а 6 липня 2010 року вона придбала у приватну власність житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: в?їзд Кооперативний, село Подвірки, Дергачівський район, Харківська область, на підставі договору купівлі-продажу. Згідно з пунктом 4.8 договору, [PERSON] здійснила купівлю зазначеної нерухомості за кошти, які є її особистою приватною власністю, тому це майно вважатиметься її особистою приватною власністю і на нього не поширюватиметься правовий режим спільного майна подружжя, що підтверджується заявою другого з подружжя - [PERSON] , автентичність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бесєда Д.С. 5 липня 2010 року N?3634. Вона також зазначає, що будинок купувався за її особисті гроші та кошти її батьків, які наразі проживають у цьому будинку і зареєстровані, а також самостійно здійснюють поточний ремонт і утримання будинку. Позивач не брав участі у переобладнанні будинку, і відповідні докази відсутні. Позивач також не приймав участі у підтримці будинку та не купував будівельні матеріали. Крім того, 5 січня 2021 року [PERSON] написав лист, у якому зазначив, що не має претензій до будинку N?7 з надвірними спорудами та вважає цей будинок власністю свого сина - [PERSON] , народженого у 2010 році. Тобто, майно було придбано під час шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не вважається об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно було придбане. Щодо позовних вимог про поділ 30 тисяч доларів США, які, на думку позивача, знаходяться на її депозитних рахунках, то докази цієї суми або будь-яких інших грошових коштів на депозитних рахунках не надані, а самі позовні вимоги базуються на припущеннях. У судове засіданні позивач [PERSON] не з`явився, при цьому направив до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності на підставі наявних у справі доказів, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судове засідання не з`явився, при цьому направив до суду заяву, в якій просив розглянути справу без участі відповідача та її представника, проти позову заперечували в повному обсязі та підтримали наданий раніше відзив на позов. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, приходить до переконання, що позовна заява не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 3 ст. 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Закон (ст. 368 ч. 3 ЦК України) зазначає, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Одже, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Положеннями статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1)майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Судовим розглядом встановлено, що сторони уклали шлюб 24 квітня 2009 року та в них є неповнолітній син, [PERSON] , народжений [INFO] . 06.07.2010 року згідно договору купівлі - продажу відповідач [PERSON] придбала житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . При цьому, у п. 4.8 цього Договору зазначено, що [PERSON] здійснює купівлю вищезазначеного житлового будинку з надвірними будівлями за кошти, які є її особистою приватною власністю, тому вищевказане нерухоме майно буде вважатися її особистою приватною власністю, і правовий режим спільного майна подружжя на це майно розповсюджуватися не буде, що підтверджується заявою другого з подружжя - [PERSON] , справжність підпису на якій, засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєда Д.С. 05 липня 2010 року за №3634. З нотаріально посвідченої копії заяви [PERSON] від 05.07.2010 року вбачається, що від повідомляє, що його дружина, [PERSON] , [INFO] , купує житловий будинок [ADDRESS] за кошти, які є її особистою приватною власністю, тому права власності на цей житловий будинок з надвірними будівлями він не набуває. Таким чином, вищевказане майно буде вважатися особистою приватною власністю його дружини, [PERSON] , і правовий режим спільного майна подружжя на це майно розповсюджуватися не буде. Також [PERSON] підтвердив, що він діє вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, перебуваючи при здоровому розумінні та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин, викладених у цьому правочині, діючи без впливу обману, за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити даний правочин на вкрай невигідних умовах, за відсутності будь-яких заперечень щодо кожної з умов цього правочину, розумію значення правочину, умови та його правові наслідки та стверджує, що він не є фіктивним та удаваним. Даний договір ніким не оскаржувався, а тому є чинним. Конкретних доказів щодо реконструкції та ремонту вказаного будинку позивачем [PERSON] суду не надано. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що житловий будинок з надвірними будівлями, який згідно договору купівлі - продажу відповідач [PERSON] , що розташований за адресою: [ADDRESS] , є особистою приватною власністю [PERSON] , та не є спільною сумісною власністю подружжя, а тому не підлягає поділу між подружжям, оскільки був придбаний за особисті грошові кошти відповідача. Щодо позовної вимоги [PERSON] про стягнення з відповідачки його власних коштів, отриманих нею в період розпаду сім`ї банківськими переказами та готівкою в сумі 30 тис. дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 813 600 грн., то суд виходить з наступного. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У ч. 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності з вимогами п.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Як вбачається з позовної заяви [PERSON] він зазначає про те, що всього за час його роботи за кордоном, починаючи з 2017 року по грудень 2020 року, він привіз та переслав в перерахунку на дол. США близько 30 тис. дол. США, які він передав відповідачці для подальшого їх зберігання в банках України. При цьому, відповідач у відзиві пояснила, що дійсно перебуваючи у шлюбі, отримувала від позивача гроші шляхом переказів матеріальну допомогу, яка витрачалася подружжям в інтересах сім`ї та на виховання спільної дитини. Разом з цим, конкретних доказів того, що позивач починаючи з 2017 року по грудень 2020 року, привіз та переслав саме в перерахунку на дол. США 30 тис. дол. США, які він передав відповідачці для подальшого їх зберігання в банках України, суду надано не було. Також суду позивачем [PERSON] не надоно доказів, у розумінні ч. 6 ст. 57 СК України, щодо фактичного припинення шлюбних відносин, які б підтвердили можливість визнання особистою власністю позивача грошових коштів в сумі 30 тис. дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 813 600,00 грн. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної заяви [PERSON] слід відмовити повністю. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати , пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Враховуючи вище викладене,

Outcome: dismissed