Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-09 00:00:00

у липні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошової суми за договорами позики. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 11.07.2019 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого ним було передано у позику грошові кошти у розмірі 120 000,00 доларів США, що еквівалентно на час передачі 3 120 000,00 грн.,зі строком повернення до липня 2020 року. Однак, [PERSON] у визначені договором від 11.07.2019 року строки не виконала взяті на себе зобов`язання - суму позики не повернула, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Просив стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти (основний борг) в розмірі 166 000,00 доларів США, що еквівалентно 6 075 600,00 грн.; а також грошову суму відсотків за користування коштами в розмірі 2080,00 доларів США, що еквівалентно 76 128,00 грн., а вирішити питання судових витрат у справі. Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Притули Н.Г. від 19.07.2022 року матеріали позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів направлено до Голосіївського районного суду міста Києва (а.с. 38). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана на розгляд судді Хоменко В.С. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 16.08.2022 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 45). Ухвалою від 26.10.2023 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд (а.с. 91). 08.05.2023 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] - адвоката Дрьоміної Л.В., в якому остання проти позовних вимог заперечила, посилаючись на їх необґрунтованість, просила відмовити у їх задоволенні. Вказала, що сума позики була визначена в гривні, а тому посилання позивача на стягнення боргу в іноземній валюті є безпідставним (а.с. 61-63). 18.05.2023 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якому останній підтримав свої вимоги, викладені у позовній заяві, просив позовні вимоги задовольнити, а відзив відповідача не приймати до розгляду (а.с. 64-66). 10.07.2023 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив представника відповідача [PERSON] - адвоката Дрьоміної Л.В., в яких остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позиція позивача про стягнення боргу в доларовому еквіваленті є безпідставною (а.с. 71-72). 15.08.2023 року позивачем подано заяву про зміну предмету позову, в якій останній остаточно просив стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу за договором позики від 11.07.2019 року та розпискою від 11.07.2019 року з відсотками у розмірі 3537960,16 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 1766074,16 грн. та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 417960,16 грн., що разом становить 5 631 319,07 грн., а також понесені ним судові витрати у справі, що складаються з судового збору, витрат на правничу допомогу та інших витрат, пов`язаних з розглядом справи (а.с. 73-83). Відзив на позовну заяву з урахуванням зміни предмету позову не надходив. В судовому засіданні позивач вимоги позову з урахуванням зміни предмету підтримав, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач, який в установленому порядку повідомлялась про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила, з клопотаннями з процесуальних питань не зверталась, відзив на позовну заяву з урахуванням зміни предмету позову не подала. У разі неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК України). Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Приймаючи до уваги, що відповідач у встановлений судом строк, не подала до суду відзив на позов, а відтак не скористалась наданим їй процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами. З моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо, у зв`язку з чим суд вважає за можливе здійснити розгляд даної справи по суті заявлених вимог. Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило. За правилами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Пунктом 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, справа розглядається за наявними у справі матеріалами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 11.07.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] було передано у позику грошові кошти у розмірі 120 000,00 доларів США, що еквівалентно на час передачі 3 120 000,00 грн., зі строком повернення до липня 2020 року, про що [PERSON] було написано розписку (а.с. 9-12). Оригінали договору від 11.07.2019 року та розписки від 11.07.2019 року були оглянуті судом та завірені копії останніх долучені до матеріалів справи. Відповідно до п. 2.2. Договору на суму позики нараховуються відсотки у розмірі 1% в місяцьз моменту отримання суми позики до моменту її повернення. Згідно п. 2.3. договору позичальник зобов`язується сплачувати суму нарахованих відсотків у строк з 01 по 05 числа наступного місяця, починаючи з 01.10.2019 року. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідачем презумпція правомірності договору позики від 11.07.2019 року не спростована доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Як зазначає позивач, що відповідач не виконала належним чином своїх зобов`язань про повне повернення грошових коштів, про які йдеться в зазначеному вище договорі. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. У ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Відповідно до положень ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, приймаючи до уваги те, що між сторонами було укладено договір позики, і позивач виконав свої зобов`язання за договором позики, надавши відповідачу грошові кошти, а відповідач не повернула вказані кошти у строк, передбачений договором, суд, зважаючи на те, що укладення договору позики на визначених у ньому умовах є результатом вільного волевиявлення сторін, в тому числі відповідача, шляхом вчинення свідомих дій та не суперечить вимогам чинного законодавства, дійшов, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, до висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача щодо стягнення з відповідача її суми боргу з відсотками за договором позики від 11.07.2019 року у розмірі 3 537 960,16 грн. Наведений позивачем та не спростований відповідачем розрахунок суми боргу з відсотками в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, суд вважає за можливе останній покласти в основу судового рішення Крім того, ч. 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Отже, суд вважає обґрунтованим посилання позивача про застосування до виниклих правовідносин положень ст. 625 ЦК України, оскільки відповідач порушила грошове зобов`язання, не повернувши позику у передбачений договором строк. Виходячи із зазначеного, перевіривши розрахунок, наведений позивачем та не спростований відповідачем в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, суд приходить до висновку про те, що останній також може бути покладений в основу судового рішення, і з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню 3 % річних у розмірі 417 960,16 грн. та інфляційні втрати в розмірі 1 766 074,16 грн. Останній відповідачем в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не спростований. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тому, суд надходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Щодо судових витрат суд зазначає наступне. У відповідності до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, суд вважає за необхідне на підставі ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судові витрати у справі, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави суму судового збору у розмірі 12 405,00 грн. Щодо витрат на правничу допомогу. При зверненні до суду позивачем заявлено до стягнення 60 000,00 витрат на правничу допомогу. Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Разом з тим, доказів розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України щодо надання позивачу правової (правничої) допомоги матеріали справи не містять, позивачем їх не надано, так само як і не надано договір про надання правової допомоги, що б дало можливість перевірити підстави для відшкодування відповідних судових витрат. Тому суд не вбачає підстав для стягнення витрат на правову допомогу з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved