Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-09 00:00:00

25 січня 2024 до Ленінського районного суду міста Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до Військової частини [NUMBER] , рядового, водія ВЧ [NUMBER] [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 58625,42 гривень. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що\~27.07.2023 о 15 год. 50 хв. в [ADDRESS] , водій автомобіля КРАЗ 64431, державний номерний знак [NUMBER] , з напівпричепом ВАРЗ НПВ 3811, державний номерний знак [NUMBER] , [PERSON] , при зміні напрямку руху не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу, не переконався у безпеці та скоїв зіткнення з автомобілем HONDA-X-NV, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався у попутному напрямку, чим порушив вимоги п.п. 10.1, 13.3 Правил дорожнього руху України. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, завдані матеріальні збитки, травмованих немає. Своїми діями [PERSON] вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/6568/23 від 11.08.2023, рядового, водія Військової частини [NUMBER] [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення ним адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП. Транспортний засіб HONDA-X-NV, державний номерний знак [NUMBER] , належить [PERSON] на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 29.07.2022 року. Внаслідок вказаного ДТП транспортному засобу HONDA-X-NV, державний номерний знак [NUMBER] завдано механічні пошкодження, які зазначаються у висновку експертного автотоварознавчого дослідження №4074 щодо визначення матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ HONDA-X-NV, державний номерний знак [NUMBER] від 28.09.2023 року. Цивільно-правова відповідальність за спричинену шкоду автомобілем КРАЗ 64431, державний номерний знак [NUMBER] , з напівпричепом ВАРЗ НПВ 3811, державний номерний знак [NUMBER] застрахований згідно страхового полісу. Даний страховий поліс зареєстровано у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Брокбізнес» (13.12.2023 року назва змінилася на Акціонерне Товариство «Страхова компанія «ББС Іншуранс», ЄДРПОУ 20344871). Відповідно до положення цього страхового полісу, за шкоду заподіяну майну, страхова компанія зобов`язується виплатити потерпілій стороні страхову виплату в розмірі - 160\~000,00 гривень. Після настання вищеописаного страхового випадку (ДТП), позивачем було направлено до вищевказаної страхової компанії відповідні документи, які підтверджували настання зазначеного страхового випадку, а саме заяву на виплату страхового відшкодування з додатками, копію постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя у справі №334/6568/23 від 11.08.2023 року, копію висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 4074, тощо. Згідно Висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 4074 від 04.08.2023 року щодо визначення матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ, сума відновлювального ремонту КТЗ та величини втрати товарної вартості складають 218625,42 гривень. Страхова компанія у зв`язку з настанням страхового випадку (ДТП) перерахувала позивачці страхову виплату у максимальному передбаченому страховим полісом розмірі -160000,00 гривень. Проте, страхова виплата у вищевказаному розмірі є меншою за суму повного відновлювального ремонту транспортного засобу, яка становить 218625,42 гривень. Відтак, суми страхової виплати недостатньо задля проведення відновлювальних робіт у повному обсязі. Завершити відновлювальні роботи автомобіля позивач не може, оскільки не має фінансової можливості оплатити іншу частину відновлювальних робіт, яку не змогла покрити страхова компанія у розмірі - 58625,42 гривень (218625,42 - 160 000,00). Позивач також позбавлена можливості користуватися належним їй автомобілем. З урахуванням викладеного, просить стягнути з військової частини № [NUMBER] на її користь )відшкодування матеріальної шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 58625,42 гривень. Також, просить стягнути солідарно з Військової частини [NUMBER] та з рядового, водія ВЧ [NUMBER] [PERSON] на її користь судові витрати по сплаті судового збору у т.ч. витрати на проведення автотоварознавчої експертизи (дослідження). 25.01.2024 ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників процесу. 01.03.2024 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив в задоволенні позову відмовити, оскільки він є неналежний відповідач у цій справі. 08.04.2024 від представника військової частини [NUMBER] надійшла заява про розгляд справи без участі представника відповідача. Сторони в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідолені належним чином, що підтверджується розпискою, повідомленням про вручення поштового відправлення. Позивач подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, просить позовні вимоги задовольнити. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін. Відповідно до ч.2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 4, 5 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі ст. 12, 13, 81 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Судом вустановлено, що 27.07.2023 о 15 год. 50 хв. в [ADDRESS] , водій автомобіля КРАЗ 64431, державний номерний знак [NUMBER] , з напівпричепом ВАРЗ НПВ 3811, державний номерний знак [NUMBER] , [PERSON] , при зміні напрямку руху не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечного бокового інтервалу, не переконався у безпеці та скоїв зіткнення з автомобілем HONDA-X-NV, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався у попутному напрямку, чим порушив вимоги п.п. 10.1, 13.3 Правил дорожнього руху України. Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, завдані матеріальні збитки, травмованих немає. Власником пошкодженого автомобіля HONDA-X-NV, державний номерний знак [NUMBER] є [PERSON] , що що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 29.07.2022 року. Постановою Ленінського районного суду м.Запоріжжя у справі №334/6568/23 від 11.08.2023 року визнано рядового, водія Військової частини [NUMBER] [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.\~124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі 850,00 гривень. Постанова набрала законної сили 22.08.2023 року. Згідно з положеннями\~ст. 82 ЦПК України\~,обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тобто, наявність вини в діях [PERSON] у настанні дорожньо-транспортної пригоди, в даному випадку, встановлена і не оспорюється. Розмір матеріальних збитків позивач обґрунтовує Висновком експертного автотоварознавчого дослідження №4074 від 04.08.2023 року, складеного судовим експертом Филь О.П., згідно з яким вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного HONDA-X-NV, державний номерний знак [NUMBER] , внаслідок його пошкодження при ДТП, складає 218625,42 гривень. Цивільно-правова відповідальність автомобіля КРАЗ 64431, державний номерний знак [NUMBER] , з напівпричепом ВАРЗ НПВ 3811, державний номерний знак [NUMBER] застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Брокбізнес» (13.12.2023 року назву змінено на Акціонерне Товариство «Страхова компанія «ББС Іншуранс», ЄДРПОУ 20344871). Відповідно до положення страхового полісу, за шкоду заподіяну майну, страхова компанія зобов`язується виплатити потерпілій стороні страхову виплату в розмірі - 160000,00 гривень. Страхова компанія у зв`язку з настанням страхового випадку (ДТП) перерахувала позивачці страхову виплату у максимальному передбаченому страховим полісом розмірі -160000,00 гривень, що підтверджується випискою по картці [PERSON] від 06.10.2023 № [NUMBER] . Проте, страхова виплата у вищевказаному розмірі є меншою за суму повного відновлювального ремонту транспортного засобу, яка становить 218625,42 гривень. Суми страхової виплати виявилося недостатньо для проведення відновлювальних робіт у повному обсязі, а тому позивач звернулась з вимогою про стягнення різниці між спричиненою шкодою та страховою виплатою у розмірі - 58625,42 гривень (218625,42 - 160 000,00). Щодо нормативно-правового обґрунтування суд виходить з наступного. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23лютого 2006 року\~за\~№3477-IV\~застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод\~(далі - Конвенція), ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи у продовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст.\~1, 3 ЦК України, ст.ст.\~2,\~4-5,\~12-13,\~19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистогожиття людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому\~Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1\~ст.15 ЦК України\~закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2\~ст.15 ЦК України). Ч.1, 2 п.1\~ст. 22 ЦК України\~передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до\~ст. 398 ЦК України\~право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Оскільки власником джерела підвищеної небезпеки визнається тільки та особа, яка на відповідних правових підставах ним володіє, пошкоджений внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, на час завдання шкоди та звернення до суду з цим позовом належав позивачу [PERSON] на праві володіння, перебував під час завданя шкоди під її керуванням, позивачем вчинено дії і щодо оцінки вартості завданого матеріального збитку, отже у позивача наявне право на звернення до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої пошкодженням автомобіля HONDA-X-NV, державний номерний знак [NUMBER] . Частиною першою \~статті 1166 ЦК України\~передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. У відповідності до частини другої\~статті 1187 ЦК України\~шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з нормою частини першої\~статті 1172 ЦК України\~юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. У такому випадку обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Згідно роз`яснень, що містяться в абзаці 2 пункту 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року № 4: не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191\~ЦК України. Постанова Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» за №6 від 27.03.1992\~(із змінами та доповненнями) роз`яснює, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі та майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі, особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Тобто володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом. Вирішуючи в судовому порядку питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, необхідно встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Органами, які здійснюють управління військовим майном згідно зі статтею 1\~Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України»\~є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України. Відповідно до частини другоїстатті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України`Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування. Відповідно до статті 1\~Закону України\~«Про правовий\~режим майна\~у Збройних\~Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння бойова та інша техніка, боєприпаси. Згідно зі\~статтею 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України»\~військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна. Відповідно до частини другої статті 14 Закону України Про Збройні Сили України майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління. Згідно з частиною першоюстатті 137\~Господарського кодексу України правом\~оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Відповідно до\~статті 5 Закону України « Про господарську діяльність у Збройних Силах України»\~за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором. Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187\~ЦК України. Військова частина [NUMBER] , ЄДРПОУ [NUMBER] є самостійною (окремою) юридичною особою, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Оскільки шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм, суд вважає, що саме військова частина [NUMBER] несе відповідальність за спричинену позивачу пошкодженням транспортного засобу шкоду. Оскільки, володільцем джерела підвищеної небезпеки є військова частина [NUMBER] , то шкода підлягає відшкодуванню саме військовою частиною на підставі положень\~ст. 1172 ЦК УКраїни. Шкода, заподіяна об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і який був закріплений Міністерством оборони України на праві оперативного управління за військовою частиною, що має статус юридичної особи, відшкодовується цією військовою частиною, що вказано у правовому висновку, що викладений в постанові Великої палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року по справі № 243/10982/15-ц (провадження №14-81цс18), який повинен бути врахований судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин на підставі ч.4\~ст.263 ЦПК України. З огляду на викладене, враховуючи доведеність вини [PERSON] у вчиненні ДТП, який керував транспортним засобом, що належить Військовій частині [NUMBER] , з урахуванням доказів, підтверджуючих розмір матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок ДТП та виплат на відшкодування заподіяної шкоди, суд вважає вимоги позивача про стягнення з Військової частини [NUMBER] матеріальної шкоди обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5\~ст.81 ЦПК України). Доказування не може грунтуватися на припущеннях (ч.6\~ст.81 ЦПК України). Щодо судових витрат за проведення автотоварознавчої експертизи суд зазначає наступне. Згідно з\~п.1\~та 2\~ч.\~3\~ст.\~133\~ЦПК України,\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Позивачем сплачено за проведення експертного дослідження КТЗ 4450,00 гривень, що підтверджується рахунком-фактурою №85 від 04.08.2023 року, Актом №85 виконаних робіт та наданих послуг від 28.09.2023 року, та квитанцією \~ \~ \~ \~АТ «ПриватБанк» від 27.09.2023 року. З урахуванням вищенаведеного, принципів розумності, добросовісності та справедливості, рівності прав та обов`язків усіх учасників цивільно-правових відносин, суд приходить до висновку про стягнення з військової частини [NUMBER] на користь позивача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, витрати на проведення експертизи. Відповідно до пункту 6 частини 1\~статті 264 ЦПК\~під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до вимог\~частини 1статті 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача військової частини [NUMBER] на користь позивача судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1211,20 гривень, що підтверджується платіжною інструкцією №0.0.3419445130.1 від 17.01.2024. В іншій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: partial