Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-14 00:00:00

Представник [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги наступним. 23.08.2016 р. між сторонами укладено шлюб, зареєстрований Печерським районним у місті Києві відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1715. Від шлюбу 22.04.2017 р. народився син - [PERSON] . Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21.06.2018 р. шлюб між сторонами розірвано, питання місця проживання дитини не вирішувалось. 09.07.2019 р. рішенням Печерського районного суду м. Києва з відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини у розмірі 13 500,00 грн. Київським апеляційним судом 17.02.20220 р. рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове - про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина у твердій грошовій сумі 3 000,00 грн. щомісяця. З розпорядження Печерської районної в місті Києві державної адміністрації № 656 від 13.11.2018 р. про визначення місця проживання дитини, інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи від 12.09.2022 р. вбачається, що [PERSON] , [INFO] проживає разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] . 1/3 частини даної квартири належить позивачу на праві власності. Позивач має можливість забезпечити належні умови проживання сина, повною мірою займається його вихованням, піклується про його здоров`я, фізичний та духовний розвиток та навчання. Дитина відвідує приватний дитячий садок та додаткові заняття з розвитку його здібностей. Позивач має постійний дохід, не притягувалась до кримінальної відповідальності, будь - які негативні явища, передбачені ч. 2 ст. 161 СК України, які б перешкоджали проживанню малолітнього сина з нею, взагалі відсутні. З іншого боку, відповідач не може створити для дитини належних умов для виховання і розвитку. З дитиною [PERSON] останній раз бачився 24.12.2017 р. Після цього позивач отримувала від відповідача один раз на рік телефонний дзвінок або повідомлення на день народження дитини. З початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України відповідач жодного разу не поцікавився життям сина, його здоров`ям та місцезнаходження. З метою врегулювання невизначеності місця проживання дитини, з огляду на право неповнолітнього на гармонійний розвиток в спокійному та стійкому середовищі , відсутності домовленостей між батьками, представник [PERSON] просить суд визначити місце проживання дитини: [PERSON] , [INFO] з матір`ю за адресою [ADDRESS] . Провадження у справі відкрито 28.03.2023 р., відповідно до приписів ст.ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, де зазначено наступне. Задоволення заявлених вимог нашкодить гармонійному і психологічному розвитку малолітнього [PERSON] , а також ще більше закріпить права позивача на сини, та обмежить батька на участь у житті дитини і порушить рівність прав батьків по відношенню до дитини. Саме позивач не спілкується з відповідачем, не бажає спільно вирішувати питання щодо дитини, в тому числі і щодо місця його проживання. Всі спроби примусити [PERSON] поводитись добросовісно стосовно спільної дитини, давати можливість бачитись з дитиною виявились марними. Про право батьків на спілкування з дітьми та важливість ролі батька в своїх рішеннях неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. За таких обставин відповідач зазначає, що позов не може бути задоволений. В судовому засіданні [PERSON] , її представник підтримали заявлені вимоги, просили задовольнити. Відповідач [PERSON] заперечував щодо задоволення позову, оскільки визначення місця проживання дитини обмежить батька у його правах. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом з тим, в адресу суду надійшов висновок про визначення місця проживання малолітньої дитини від Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 19.10.2023 р. № 105/01-2008/В-270 та клопотання представника третьої особи про розгляд справи за його відсутністю та прийняття рішення на підставі вимог чинного законодавства України. Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши наявні докази та надавши їм відповідну оцінку суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, розірвання якого відбулось на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 червня 2018 року (копія рішення наявна в матеріалах справи). Від шлюбу сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 25.04.2017 р. Солом`янським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. 09.07.2019 року Печерським районним судом м. Києва задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та, серед іншого, на утримання неповнолітнього сина стягнуто з відповідача аліменти у розмірі 13 500,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. 17.02.2020 р. Київським апеляційним судом апеляційну скаргу [PERSON] на рішення суду першої інстанції задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 09.07.2019 р. скасовано ухвалено нове, яким стягнуто з [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] аліменти у розмірі 3 000,00 грн. щомісячно до досяґнення дитиною повноліття. Зазначено, що розмір аліментів, визначених судом у твердій грошовій сумі щорічно підлягає індексації відповідно до закону. В задоволенні іншої частини позову відмовлено. Разом з тим, як було встановлено Печерським районним судом м. Києва та підтверджено судом апеляційної інстанції, дитина сторін зареєстрована та проживає за зареєстрованим місцем проживання матері - [PERSON] . Як свідчать довідки (інформація) про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської РДА від 12.09.2022 р. позивач та немалолітній [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS] . Під час розгляду справи також було встановлено, і не оспорювалось відповідачем, що спільна дитина сторін проживає за вищезазначеною адресою разом з матір`ю і на день розгляду даної справи . Сторона позивача вказує на відсутність домовленостей з батьком дитини щодо місця проживання [PERSON] , що потребує вирішення. В свою чергу відповідач стверджує, що задоволення позову порушить його права щодо участі у вихованні дитини. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди. Про це зазначено в постанові Великої Палати Верховного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц. Разом з тим, з огляду на те, що дитина щодо визначення місця проживання якої вирішується спір не досягла 10 - річного віку суд не піднімав питання про вислуховування її думки. Не висловлювались відповідні заяви та клопотання і представниками сторін у справі. Як свідчать матеріали справи, 1/3 частина квартири в якій проживає [PERSON] , [INFO] , належить позивачу на праві власності, що підтверджується договором дарування1/3 частини квартири від 10.01.2004 р., посвідченим державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори. [PERSON] обіймає посаду виконавчого директора в представництві «ПТ-Амерікас, ЛЛС» з 09.03.2021 р. (довідка від 09.09.2022 р.) та за період з 01.01.2022 р. по 31.08.2022 р. її дохід склав 780 421,13 грн. Під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про перебування позивача на обліку у нарколога та психіатра. Також матеріали справи не містять доказів наявності у [PERSON] шкідливих звичок та притягнення позивача до кримінальної відповідальності. 13.11.2018 р. Печерською районної в місті Києві державною адміністрацією за результатами розгляду заяви гр. [PERSON] видано розпорядження № 656 «Про визначення місця проживання малолітньої дитини», яким визначено місце проживання малолітнього [PERSON] разом з його матір`ю [PERSON] . Під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про оскарження відповідачем даного розпорядження. З наданих представником третьої особи документів вбачається, що працівниками Печерської РДА проведено обстеження умов проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] та встановлено, що для дитини за адресою [ADDRESS] обладнана окрема простора кімната 20 кв. м. Наявне окреме ліжко, шафа для одягу. В наявності велика кількість іграшок, розвиваючого матеріалу. 19.10.2023 р. Печерською районною в місті Києві державною адміністрацією зроблено висновок № 105/01-2008/В-270 відповідно до якого враховуючи, зокрема, вік дитини та стан її здоров`я, ставлення кожного з батьків до виконання своїх батьківських обов`язків за доцільне буде вважає визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] разом з його матір`ю [PERSON] . У висновку зазначено, що з пояснень батька наданих на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, останній не заперечує щодо визначення місця проживання свого сина разом з матір`ю, так як дитина і так проживає разом з колишньою дружиною, але проти встановлення даного факту юридично. Також у висновку зазначено, що [PERSON] пояснив, що гр. [PERSON] забороняє йому бачитись з сином, проте до Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної державної адміністрації із заявою про визначення способів участі у вихованні дитини жодного разу не звертався. Під час розгляду справи також не було встановлено обставин, які б свідчили про наявність таких звернень, як до органу опіки та піклування так і до суду. Приписами ст. 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Приймаючи рішення по суті справи, суд зауважує, що батько малолітньої дитини заявлені вимоги не визнає. Разом з тим, відомостей що [PERSON] виявляє бажання щоб дитина 2017 року народження проживали разом із ним під час розгляду справи отримано не було. При цьому заперечення відповідача щодо заявлених вимог зводяться до того, що таким рішенням буде обмежено його права на виховання спільної з позивачем дитини, порушено паритетність прав батьків. Проте, на глибоке переконання суду, вирішення спору щодо місця проживання дитини з одним з батьків, жодним чином не порушить прав іншого щодо участі у вихованні сина, що є обов`язком як матері так і батька, та в разі наявності підстав вважати таке право порушеним, останнє бути захищено у встановленому законом порядку судом у спосіб, передбачений чинним законодавством України. Принципом 6 закладений у Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь - якому разі - в атмосфері любові та моральної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, має розлучатися з матір`ю. Під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Саме такі висновки виклала Велика Палата Верховного Суду 17 жовтня 2018 року в постанові у справі № 402/428/16-ц. За положеннями ст. 12 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, як це визначено ч. 1 ст. 13 ЦПК України. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Підсумовуючи все вищенаведене, враховуючи висновки третьої особи, ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, суд приходить до висновку про задоволення позову. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved