Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-04 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , про стягнення боргу, в якому просить: стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики від 03 жовтня 2018 року у сумі 83\~170 грн., та судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що 03 жовтня 2018 року вона уклала із [PERSON] договір позики , згідно якого передала останньому грошові кошти в сумі 2\~300 доларів США, що в національній валюті за офіційним курсом НБУ на даний час складає 83\~170 грн., з умовою повернути їх до 31 грудня 2018 року. Договір укладено у письмовій формі у вигляді розписки, складеної власноручно відповідачем. В зазначеній розписці відповідач помилково зазначив рік її складання «1918», в дійсності ж договір позики укладався в 2018 році. По закінченню зазначеного строку відповідач борг не повернув, на протязі декількох років обіцяв повністю виконати зобов`язання. На її вимоги про погашення боргу відповідач не реагує, посилаючись на відсутність коштів, у зв`язку з чим вона змушена звернутись до суду. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Пономаренко П.О. в судове засідання не з`явились, представник надав до суду клопотання про розгляд справи за їх з позивачем відсутності. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Векленко В.І. в судове засідання не з`явились, представник надав до суду клопотання про розгляд справи за їх з відповідачем відсутності. Також до суду надійшов відзив, в якому відповідач прохав відмовити в задоволенні позову [PERSON] , оскільки, дійсно у 2018 році позивачка позичила йому грошові кошти у сумі 2\~300 доларів США., які він не встиг віддати вчасно, у зв`язку з чим остання попрохала його написати боргову розписку. З часом він повернув їй 2\~000 доларів США, двома платежами по 1\~000 доларів кожен, залишок боргу становив 300 доларів США. Однак, позивачка відмовилась написати йому розписку про повернуті кошти, у зв`язку з чим у них стався конфлікт, в ході якого остання приїхала до нього додому і забрала в рахунок залишку боргу деякі речі. У своїй позовній заяві позивачка вказує, що договір позики укладений 03 жовтня 2018 року, кінцевий термін повернення коштів 31 грудня 2018 року, отже початок строку позовної давності 01 січня 2019 року, кінець строку позовної давності 01 січня 2022 року, даний позов направлений до суду 14 листопада 2023 року. Від представника позивача до суду надійшли заперечення на відзив, відповідно до яких, вважав, що факт повернення частини боргу та отримання майна відповідача жодними доказами не підтверджено та будь-яких документів з даного приводу до суду не надано, коштів в погашення боргу позивач від відповідача не отримувала. Також зазначив, що у зв`язку з несплатою боргу відповідачем, [PERSON] мала намір подати позовну заяву про стягнення боргу в грудня 2021 року., перед закінченням строку позовної давності, однак, в цей час вона знаходилась в Індії та через раптову хворобу не мала можливості вчасно повернутись в Україну. З 15 грудня 2021 року по 05 січня 2022 року [PERSON] знаходилась на лікуванні в м. Гургаон, через ішемічний інфаркт головного мозку, що підтверджується відповідним сертифікатом лікаря, тому строк звернення до суду був пропущений нею з поважних причин. Суд, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, приходить до слідуючого. Відповідно до оригіналу розписки від 03 жовтня 1918 року вбачається, що [PERSON] взяв у [PERSON] в борг 2\~300 доларів США, які зобов`язався повернути до 31 грудня 1918 року. (рос. мовою). Ч. 1 ст. 526 ЦК України, встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У відповідності зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України. Відповідно до правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду України Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України, визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Ч. 2 ст. 1047 ЦК України, передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Відповідно до висновків зроблених у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, з метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Відповідач [PERSON] в наданому до суду відзиві, підтвердив, що дійсно в борговій розписці помилково зазначено 1918 рік, в дійсності складена вона була в 2018 році, термін повернення коштів визначений до 31 грудня 2018 року, тобто відповідач визнав існування договору позики. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Разом із тим згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги. Відповідачем [PERSON] заявлено клопотання про відмову в задоволенні позовних вимог, у зв`язку із спливом строку позовної давності. Виходячи з вимог діючого законодавства, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Судом встановлено, що початком перебігу позовної давності є строк, до якого мало бути виконано зобов`язання за договором позики від 03 жовтня 2018 року, а саме до 31 грудня 2018 року, кінець строку позовної давності 31 грудня 2021 року. На підтвердження поважності пропущеного строку позовної давності, [PERSON] надала до суду копію довідки та переклад її з англійської на українську мову, відповідно до якої, остання проходила лікування з 15 грудня 2021 року по 05 січня 2022 року. Суд вважає надані позивачем копії довідок, недостатніми та недопустимим доказами, оскільки, через низьку якість друку не можливо встановити джерело їх походження, оригінали зазначених документів суду надано не було. Суд звертає увагу, що протягом вказаного строку, позивач не реалізувала свого права на звернення до суду про стягнення заборгованості за розпискою від 03 жовтня 2018 року, а звернулась до суду лише 14 листопада 2023 року та поважних причин пропуску строку позовної давності суду не надала. Також, суд критично оцінює доводи відповідача, викладені в відзиві, щодо повернення ним позивачу грошових коштів в сумі 2\~000 доларів США та певного майна, оскільки, факт повернення частини боргу та отримання майна відповідача жодними доказами не підтверджено та будь-яких документів до суду не надано. На підставі вищевикладеного, суд вважає доведеним факт існування договору позики, укладеного між сторонами 03 жовтня 2018 року та враховуючи, що позивач пропустила строк позовної давності щодо стягнення боргу, а відповідач заявив клопотання про застосування строків позовної давності, відповідно до ст. 261 ЦК України, суд не вбачає підстав для задоволення, заявлених позивачем вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує ст. 141 ЦПК України та відмову в задоволенні позову в повному обсязі, у зв`язку з чим понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: dismissed