Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-17 00:00:00

ТзОВ «ФК «Фінтраст Україна» звернулося до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивує тим, що 14.09.2021 року між ТзОВ «Авентус України» та [PERSON] за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТзОВ «Авентус України» був укладений електронний договір № 4771264 про надання споживчого кредиту. ТзОВ «Авентус України» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу кредит в сумі 15000,00 грн. строком на 30 днів, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача. 17.01.2023 року між ТзОВ «Авентус України», як клієнтом, та ТзОВ «ФК «Фінтраст Україна», як фактором, був укладений договір факторингу № 17.01./23-Ф, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором. Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТзОВ «Авентус України» повідомило відповідача шляхом направлення на її електронну пошту відповідного повідомлення. В свою чергу відповідач свої зобов`язання за договором не виконує, не здійснює платежів в рахунок погашення суми кредиту та нарахованих процентів, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за кредитом, що становить 49200,00 грн. та складається з 15000,00 грн. - сума кредиту, 34200,00 грн. - сума процентів за користування кредитом. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 13825,20 грн. - інфляційні втрати та 3032,88 грн. - 3% річних, а також понесені ним судові витрати, які складаються із судового збору в розмірі 2422,40 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн. Ухвалою суду від 12.03.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Судове засідання по справі призначене на 05.04.2024 року, а згодом відкладено на 18.04.2024 року. 22.03.2024 року до суду за допомогою системи «Електронний суд» від адвоката Усенко А.В. надійшло повідомлення № 40897про отримання доступу до матеріалів справи. Цього ж дня, 22.03.2024 року від представника відповідача, адвоката Усенко А.В., надійшло клопотання про долучення доказів, а саме ордеру на надання правничої допомоги. 22.03.2024 року від представника відповідача [PERSON] , адвоката Усенко А.В., надійшов відзив на позовну заяву, із змісту якого вбачається, що останній просить суд у задоволенні позовних відмовити повністю. Зокрема зазначає, що відповідач не заперечує факт підписання договору одноразовим ідентифікатором, однак позивачем не доведено факт отримання відповідачкою кредитних коштів у сумі 15000,00 грн. Стверджує, що тільки зі змісту позовної заяви відповідачці стало відомо про договір факторингу, вважає що згідно з ч. 2 ст. 516 ЦК України її не було повідомлено про таку дію. Крім того, що стосується вимоги про стягнення інфляційних витрат та 3% річних, зазначає, що в зв`язку з введення воєнного стану, боржників звільнено від відповідальності за невиконання або несвоєчасне виконання зобов`язань за договорами, у тому числі й кредитними, а тому таке нарахування зі сторони банка є не допустимим з огляду на зазначене вище. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу у заявлену розмірі, вважає, що така сума є значно завищеною, неспівмірною зі складністю позову, пророблена адвокатом робота є шаблонною та не потребує значного часу та особливих знань в сфері права. Аналізуючи вищезазначене просить суд у задоволенні позову відмовити частково, зменшити витрати на правничу допомогу, а також просить з позивача стягнути на користь відповідача судові витрати, а саме витрати на правничу допомогу. 26.03.2024 року за допомогою системи «Електронний суд» надійшло повідомлення, (сформоване в підсистемі «Електронний суд 25.03.2024 року) № 41135 про надання адвокату доступу до справи за допомогою Електронного кабінету користувача ЄСІТС. 26.03.2024 року від представника відповідача, адвоката Скользнєвої В.В., надійшла заява сформована за допомогою системи «Електронний суд» 25.03.2024 року про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції. 26.03.2024 року від представника позивача, адвоката Столітнього М.М., за допомогою системи «Електронний суд» надійшло ряд клопотань, зокрема клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції та клопотання про витребування доказів, яке обґрунтоване тим, що для всебічного і повного розгляду справи необхідно витребувати інформацію щодо підтвердження факту належності платіжної картки [NUMBER] відповідачці. Крім того, 26.03.2024 року представником позивача було подано відповідь на відзив. Встановлено, що з доводами відповідача викладеними у відзиві, позивач не погоджується, та вважає їх такими, що не відповідають дійсності, а тому просить суд позов задовольнити у повному обсязі. 28.03.2024 року від представника позивача, адвоката Столітнього М.М., надійшло клопотання сформоване в системі «Електронний суд» 28.03.2024 року про зменшення розміру позовних вимог. Клопотання мотивоване тим, що позивач бажає відмовитись від позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних. 29.03.2024 року від представника позивача надійшла уточнена заява про зменшення позовних вимог, в якій просять стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості в розмірі 49200,00 грн. та судові витрати понесені з розглядом даної справи, що складаються з судового збору у розмірі 2422,40 грн. та витрат на правничу допомогу - 10000,00 грн. Ухвалою суду від 01.04.2024 року заяви представників сторін про участь в судовому засіданні в режимі відео конференції задоволено. 10.04.2024 року від представника відповідача надійшли додаткові пояснення у справі. 12.04.2024 року до суду від представника відповідача [PERSON] , адвоката Скользнєвої В.В., надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 15.04.2024 року вищевказану заяву повернуто без розгляду. Ухвалою суду від 18.04.2024 року заяву представника позивача про зменшення розміру позовних вимог прийнято до розгляду. Представник позивача в судовому засіданні просив залишити його клопотання про витребування доказів без розгляду, прийняти заяву про зменшення позовних вимог та стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості, а також судові витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема й витрати на правничу допомогу. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Представник відповідача, адвокат Скользнєва В.В., в судовому засіданні просила суд відмовити у задоволенні позові, при цьому зазначила, що факт отримання кредитних коштів в сумі 15000,00 грн. ними визнається. Крім того, вважає, що позивачем неправомірно нараховувались відсотки за користування кредитним договором після закінчення строку кредитування, так як кредит був виданий строком на 30 днів, а відповідач не погоджувалася на його пролонгацію. Щодо витрат на правничу допомогу зазначила, що такий розмір встановлений на власний розсуд представником позивача, нічим не обґрунтований та не відповідає критеріям реальності наданих адвокатських послуг та розумності їх вартості. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 14.09.2021 року між ТзОВ «Авентус України» та [PERSON] був укладений договір № 4771264 про надання споживчого кредиту, відповідно до якого остання отримала кредит в сумі 15000,00 грн. строком на 30 днів. Зазначений кредитний договір був укладений відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТзОВ «Авентус України», затверджених наказом № 53-ОД від 16.01.2020 року та розміщених на їх сайті: https://creditplus.ua/ru/documents. Так, відповідач на веб-сайті ТзОВ «Авентус України» https://creditplus.ua мала змогу ознайомитися з текстом примірного Кредитного договору, Правилами, Паспортом споживчого кредиту, інформацією передбаченою ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ліцензією, фінансовим звітом, тощо. Надалі відповідач пройшла реєстрацію в інформаційно-телекомунікаційній системі ТзОВ «Авентус України». Цей договір укладено та підписано сторонами в електронній формі, зокрема відповідачем договір підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором «С407587». Такі дії сторін повністю узгоджуються з вимогами ст. 627 ЦК України та ст. ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію». Підписавши 14.09.2021 року договір про надання споживчого кредиту, [PERSON] взяла на себе зобов`язання одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним, та виконати інші обов`язки, передбачені договором. У пункті 1.5.1 вказаного договору сторони погодили стандартну процентну ставку 1,90% в день, яка застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.4 цього договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою споживача, відповідно до п. 4.2 договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулась автопролонгація, відповідно до п. 4.3 договору. Додатком № 1 до вказаного договору погоджено графік платежів та таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, реквізити для оплати. Орієнтована реальна річна процента ставка на дату укладення договору складає: за стандартною ставкою 24079,41 % річних, за зниженою процентною ставкою 2013,43 % річних. (п. 1.7 договору). Відповідно до п. 2.1. договору кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № [NUMBER] або іншої платіжної картки, реквізити якої надано споживачем. Пунктом 3.1 договору погоджено, що нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредитування (включаючи періоди пролонгації та автопролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році. Згідно з п. 4.3.1. договору сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до п.п. 4.2.2.-4.2.4. договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту. Споживач дає згоду на автопролонгацію строку кредиту на умовах, передбачених п.п. 4.3.1. договору. Споживач вважається таким, що прострочив повернення кредиту, якщо після закінчення періоду автопролонгації у споживача у споживача наявна заборгованість за кредитом та не відбулося продовження строку кредиту за ініціативою споживача у порядку, передбаченому в п. 4.2 договору (п. 4.3.2. договору). Таким чином судом встановлено, що ТзОВ «Авентус України» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. У свою чергу, позичальник зобов`язалася своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, повернути кредит у визначені кредитним договором терміни, а також виконати інші свої зобов`язання відповідно цього договору. До того ж факт отримання від ТзОВ «Авентус України» кредиту в розмірі 15000,00 грн. стороною відповідача не оспорюється. Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача по кредитному договору не сплачена і становить 15000,00 грн. - тіло кредиту та 34200,00 грн. - нараховані проценти, всього - 49200,00 грн. Одночасно, звертаючись до суду з цим позовом ТзОВ «ФК «Фінтраст Україна» також зазначає про те, що до нього перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором № 4771264 від 14.09.2021 року. Так, судом встановлено, що 17.01.2023 року між ТзОВ «Авентус України», як клієнтом, та ТзОВ «ФК «Фінтраст Україна», як фактором, був укладений договір факторингу № 17.01./23-Ф, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором № 4771264 від 14.09.2021 року. Згідно з додатком № 1 до договору №17.01./23-Ф від 17.01.2023 року ТзОВ «Авентус України» відступає ТзОВ «ФК «Фінтраст Україна» право вимоги за кредитним договором № 4771264 від 14.09.2021 року заборгованість за яким становить 49200,00 грн., з яких: 15000,00 грн. - сума кредиту; 34200,00 грн. - відсотки. Із врахуванням встановленого вище суд вважає, що в першу чергу слід вирішити питання наявності у позивача права грошової вимоги за вказаним вище кредитним договором до відповідача. За приписами ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Тлумачення ч. 1 ст. 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (ч. 3 ст. 656 ЦК України); (б) дарування (ч. 2 ст. 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України). Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Згідно з ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Тлумачення ст. 516, ч. 2 ст. 517 ЦК свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним. Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом України в постанові від 23.09.2015 року у справі № 6-979цс15. Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину. Частиною 1 ст. 1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно з ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. З наведеного вище договору факторингу слід прийти до однозначного висновку про те, що до ТзОВ «ФК «Фінтраст Україна» перейшли всі права кредитора за кредитним договором № 4771264 від 14.09.2021 року. Заперечення сторони відповідача про те, що позивач не набув права вимоги у зв`язку з тим, що [PERSON] не отримувала повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі спростовується тим, що відповідно до наявного в матеріалах справи повідомлення про відступлення прав грошової вимоги від 17.01.2023 року, відповідача на електронну пошту, зазначену нею при укладенні кредитного договору, повідомлено про відступлення права грошової вимоги первісним кредитором ТзОВ «Авентус України» новому - ТзОВ «ФК «Фінтраст Україна». При цьому, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків, зазначених вище, проте не впливає на наявність у позивача права грошової вимоги за кредитним договором до відповідача. З приводу наявності підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором суд зазначає про таке. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (ст. 510 ЦК України). В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якої договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 року у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 року у справі № 127/33824/19. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. З врахуванням встановленого суд приходить до висновку про укладеність вищевказаного кредитного договору між відповідачем та відповідною фінансовою установою, невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення, отриманих в борг коштів, та наявності в неї боргових зобов`язань перед позивачем, який набув прав вимоги за вищевказаним кредитним договором за договором факторингу. Заперечення сторони відповідача з приводу відсутності доказів, які б підтверджували факт укладення кредитних договорів та зарахування грошових коштів на рахунок [PERSON] слід відхилити з огляду на те, що як встановлено в ході судового розгляду кредитний договір підписано електронним підписом позичальника, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, що був надісланий на номер телефону з зазначенням адреси проживання відповідача, його паспортних даних, РНОКПП, а крім того за умовами договорів їх невід`ємною частиною є публічна пропозиція (оферта) товариства на укладення договору про надання фінансового кредиту за допомогою електронних засобів, яка розміщена на сайтах товариств. Відтак слід зробити висновок, що відповідач була належним чином ознайомлена з умовами вищевказаного кредитного договору. Таким чином, суд приходить до висновку, що сторони вказаного вище кредитного договору узгодили розмір позики (кредиту), грошову одиницю, в якій надано позику (кредит), строки та умови надання грошових коштів у позику (кредит), що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором. Так, одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Згідно з ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Оскільки відповідач доказів щодо часткового чи повного погашення заборгованості за кредитними договорами суду не представила, не спростувала документально нарахований позивачем розмір заборгованості, з урахуванням наведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, та, враховуючи факт невиконання [PERSON] умов кредитного договору, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором № 4771264 від 14.09.2021 року в частині заборгованості за основною сумою боргу (тіло кредиту) в розмірі 15000,00 грн. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача процентів за кредитним договором № 4771264 від 14.09.2021 року в розмірі 34200,00 грн., то суд вважає за необхідне зазначити таке. Як зазначено вище, у п. 4.3.1 договору № 4771264 від 14.09.2021 року сторони домовились, що у випадку, якщо у споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або автопролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутися пролонгація строку кредиту за ініціативою споживача, відповідно до пп. 4.2.2.- 4.2.4. договору. Тобто в даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту. При цьому встановлено, що 17.10.2021 року [PERSON] здійснила оплату процентів за користування кредиту в сумі 4845,00 грн. у зв`язку з чим на підставі п.п. 1.4., 4.2. кредитного договору відбулося продовження строку кредиту ще на 30 днів, тобто до 16.11.2021 року. В подальшому відбувалася автопролонгація строку кредиту, але не більше ніж на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль, тобто до 14.02.2022 року. Відповідно до п. 3.1 кредитного договору нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредитування (включаючи періоди пролонгації та автопролонгації), виходячи із фактичної кількості днів у місяці та або у році. Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, позичальник у період з 16.11.2021 року по 14.02.2022 року жодних платежів по погашенню кредиту та сплаті відсотків не здійснювала. Виходячи з узгоджених сторонами умов кредитного договору щодо його пролонгації та автопролонгації суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення відсотків за користування кредитом в розмірі 34200,00 грн. Таким чином суд приходить до висновку, що позов ТзОВ «ФК «Фінтраст Україна» слід задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 4771264 від 14.09.2021 року в розмірі 49200,00 грн., що складається з 15000,00 грн. - сума кредиту; 34200,00 гривень - грн. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд вважає за доцільне зазначити таке. Так, позивач просить суд стягнути на свою користь 10000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом цієї справи. Положеннями ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Зазначені положення застосовуються і до розгляду справ в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження. Отже, для відшкодування витрат на професійну правову допомогу, учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву та подала попередній розрахунок таких витрат. Водночас суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений ч. 8 ст. 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання. Вказані висновки узгоджуються із позицією Великої Палати Верховного Суду щодо порядку стягнення витрат на правову допомогу, викладеною у постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та таке ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу суду надано договір № 10/07-2023 про надання правової допомоги, укладений між укладений між адвокатом Столітній М.М. та ТзОВ «ФК «Фінтраст Україна» 10.07.2023 року, звіт про надання правової допомоги згідно з договору № 10/07-2023 від 10.07.2023 року, рахунок на оплату по замовленню № 2399/06/03 від 06.03.2024 року на загальну суму 10000,00 грн., ордер серії АІ № 1423361 від 06.03.2024 року. В сукупності позивач просить суд стягнути з відповідачів витрати на правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. з розрахунку витрачених 10 годин. Суд, з огляду на умови договору про надання правничої допомоги та решти наданих суду документів, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів та вчинення всіх процесуальних дій від імені та в інтересах позивача, робить висновок, що в цій справі витрати на правову допомогу є підтвердженими матеріалами справи. Представником відповідача в свою чергу до суду було подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги з тих підстав, що такі витрати не співмірними із складністю цієї справи. Суд звертає увагу на те, що в постановах Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі № 211/3113/16-ц, від 06.11.2020 року у справі № 760/11145/18 зроблено правовий висновок про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial