Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-04 00:00:00

В листопаді 2023 року позивач звернувся до Здолбунівського районного суду Рівненської області з позовом, в якому просив стягнути з відповідачів на користь позивача суму 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 17238,26 грн., суму інфляційних втрат в розмірі 89365,81 грн., а також судові витрати. Позов обгрунтовує тим, що 27.04.2006 між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 083/33-3/18-16, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 25500 доларів США. На забезпечення виконання зобов`язання [PERSON] за кредитним договором було укладено договір поруки №083/1-2006 від 27.04.2006 року з [PERSON] . В зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань банк був змушений звернутися до суду для захисту своїх прав. Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 07.10.2010 у справі №2-1397/10 з [PERSON] , [PERSON] стягнуто солідарно на користь акціонерного комерційного інноваційного банку ''УкрСиббанк" заборгованість в іноземній валюті в розмірі 24 219 (двадцять чотири тисячі двісті дев`ятнадцять) доларів США 23 (двадцять три) центи, що за курсом Національного банку України еквівалентно 191 571 (сто дев`яносто одній тисячі п`ятсот сімдесят одній) грн. 69 (шістдесят дев`ять) коп., та 500 (п`ятсот) грн. 00 коп. неустойки. Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 16 грудня 2013 р. у справі № 562/3650/13-ц, замінено публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" його правонаступником, Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», ЄДРПОУ 37825968, у виконавчому провадженні з виконання виконавчих листів №2-1397/10, виданих 28 лютого 2011 року Здолбунівським районним судом Рівненської області про стягнення солідарно з [PERSON] , [PERSON] заборгованості за кредитним договором №083/33-3/18-16 (№ в SАР 10701141000) від 27 квітня 2006 року на загальну суму 193891,69 грн. Станом на момент звернення до суду відповідачами заборгованість за кредитним договором та рішенням суду - не погашено. Позивач зазначає, що оскільки рішення суду не виконується, кредитор має право на отримання передбачених ст.625 ЦК України сум за весь час прострочення до дати виконання рішення суду, а саме 3% річних за прострочення суми боргу за період з 19.10.2020 по 18.10.2023 в розмірі 17238,26 грн., а також інфляційних витрат за період з 01.11.2020 по 30.09.2023 в розмірі 89365,81 грн., які він просить стягнути з відповідачів. 05.03.2024 відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому у задоволенні позову просить відмовити та зазначає, що ТОВ «Кей-Колект», як новий кредитор, повторно не пред`являв виконавчий документ до виконання в органи державної виконавчої служби протягом останніх років після повернення виконавчого документа стягувачеві. Крім того, враховуючи умови договору поруки, вважає, що вона, як поручитель не брала на себе зобов`язання поручатись перед кредитором позичальника за виконання ним своїх зобов`язань щодо сплати трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, а тому відсутні підстави для задоволення вимог ТОВ «ККей-Колект» до неї. Зазначає, що договір поруки є додатковим, акцесорним зобов`язанням, який забезпечує належне виконання основного зобов`язання та виникає за умови його існування, відтак у поручителя не виникає власних зобов`язань перед кредитором, він несе виключно солідарну відповідальність за неналежне виконання боржником своїх зобов`язань. Стверджує, що, навіть за наявності судового рішення про стягнення боргу по сплаті тіла кредиту з поручителя, невиконання такого зобов`язання не породжує виникнення у поручителя власного грошового зобов`язання перед кредитором й можливості застосування до нього окремої відповідальності за прострочення такого грошового зобов`язання немає. Вказує, що посилання позивача на наявність правових підстав для притягнення її до власної цивільно-правової відповідальності на підставі ст. 625 ЦК України за час існування грошового зобов`язання по сплаті стягнутої рішенням Здолбунівського районного суду від 07 жовтня 2010 року заборгованості за кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним, є необгрунтованими, адже, як вище згадувалось, в силу правової природи спірних правовідносин такі судові рішення не можуть породжувати виникнення у поручителя власних зобов`язань перед кредитором. Зазначає, що у позивача відсутні правові підстави для стягнення з неї за договором поруки інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період існуючого прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним, встановленого судовим рішенням, оскільки умовами договору поруки не визначено такої відповідальності поручителя тощо. Вважає, що саме з вини нового кредитора - ТОВ «Кей-Колект» рішення суду не виконувалося протягом останніх років, а тому позовні вимоги позивачем заявлені за межами строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові. В судове засідання представник позивача не з`явився, в заяві поданій суду просить справу розглядати за відсутності представника, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, суд вважає позов обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 27.04.2006 між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 083/33-3/18-16, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 25500 доларів США. 27.04.2006 між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне і повне виконання зобов`язань [PERSON] . Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 07.10.2010 у справі №2-1397/10 з [PERSON] , [PERSON] стягнуто солідарно на користь акціонерного комерційного інноваційного банку ''УкрСиббанк" заборгованість в іноземній валюті в розмірі 24 219 (двадцять чотири тисячі двісті девятнадцять) доларів США 23 (двадцять три) центи, що за курсом Національного банку України еквівалентно 191 571 (сто дев`яносто одній тисячі пятсот сімдесят одній) грн. 69 (шістдесят дев`ять) коп., та 500 (п`ятсот) грн. 00 коп. неустойки. Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 16 грудня 2013 р. у справі № 562/3650/13-ц, замінено публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" його правонаступником, Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», ЄДРПОУ 37825968, у виконавчому провадженні з виконання виконавчих листів №2-1397/10, виданих 28 лютого 2011 року Здолбунівським районним судом Рівненської області. Судом також встановлено, що в матеріалах справи відсутні і під час розгляду справи сторонами не надано будь-яких доказів виконання вищезазначеного рішення суду відповідачами. Надаючи правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ч.1 ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Як роз`яснила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 8 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц (провадження №14-254цс19) за змістом ст.625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Судом встановлено, що відповідачі належним чином не виконували своїх зобов`язань за Кредитним договором. У зв`язку із цим позивач звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом з позичальника. Рішенням Здолбунівського районного суду від 07 жовтня 2010 року про стягнення заборгованості за кредитним договором підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника та поручителя перед позивачем та його порушення. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18). Рішення суду не є підставою для виникнення нового грошового зобов`язання у спірних правовідносинах, а лише підтверджує факт порушення відповідачами грошового зобов`язання, яке виникло до ухвалення судового рішення на підставі договору. Зазначене рішення суду не трансформує та не припиняє грошове зобов`язання. У розумінні наведених приписів, позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникло право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення, оскільки таке прострочення є триваючим правопорушенням, отже, право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання і до моменту його фактичного виконання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову. Такий правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року, справа №127/15672/16-ц. Тобто, з огляду на викладене, можна дійти висновку, що позивач має право на стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за три роки, які передували моменту звернення з позовною заявою до суду. Покликання відповідача [PERSON] про те, що в силу вимог статей 553, 554 ЦК України та умов договору поруки у позивача не виникло, до неї як до поручителя, право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення 3 відсотків річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 ЦК України є помилковим. Так, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду які викладено у постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (провадження 14-67цс20) закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. У постанові від 26.01.2021 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31.102018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки та зазначила, що "наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Отже з ухваленням рішення суду про стягнення боргу у 2007 році зобов`язання відповідача [PERSON] , як поручителя сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, а відтак позивач, як кредитор має право на отримання від поручителя сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до повного та фактичного виконання грошового зобов`язання. Заперечення відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності суд відхиляє, з огляду на наступне. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі N 127/15672/16-ц дійшла висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підстав статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26 жовтня 2018 року у справі N 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі N 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3 % річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі N 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року у справі N 908/1394/17, від 21 листопада 2018 року у справі N 642/493/17-ц. Що стосується посилання відповідача на те, що позивачем не було повторно пред`явлено виконавчий документ до виконання, то суд зазначає, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання є строком, протягом якого виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання, тобто, строк про який зазначено стороною відповідача є спеціальним строком, що застосовується лише до правовідносин пов`язаних з примусовим виконанням, зокрема, рішень судів і є відмінним від строку позовної давності. Крім того, сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не скасовує рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області у справі N 2-1397/10 від 07.10.2010р. та не припиняє існування грошового зобов`язання, що виникло на підставі такого рішення і не виконано станом на дату розгляду вказаної справи. У цій справі ТзОВ «Кей-Колект» просить стягнути 3% річних за останні три роки, починаючи з 19.10.2020 року, проте до суду позивач звернувся з позовом в листопаді 2023 року, тому розрахунок необхідно проводити з листопада 2020 року. Між тим, що стосується періоду розрахунку, суд зазначає що відсутні правові підстави для нарахування інфляційних втрат та 3% річних, починаючи із дня введення на території України воєнного стану (24 лютого 2022 року), оскільки відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Враховуючи невірні дані розрахунку позивача, суд здійснив самостійно розрахунок 3% річних починаючи з листопада 2020 року по 23 лютого 2022 року, беручи за основу для нарахування заборгованість за кредитом в розмірі 191 571,69 грн., що становить 7614, 95 грн. Отже, до стягнення з відповідача підлягає сума 7614, 95 грн. 3% річних. В задоволенні решти позовних вимог про стягнення 3% річних необхідно відмовити за безпідставністю. Також суд не погоджується із розміром проіндексованої суми, який визначено позивачем у розмірі 89365, 81 грн. щодо періоду розрахунку, який проведений з 01.11.2020 року по 30.09.2023 року. Відтак, здійснює самостійний розрахунок інфляційних втрат, починаючи з листопада 2020 по 23 лютого 2022 року, беручи за основу для нарахування заборгованість за кредитом у розмірі 191 571,69 грн., що становить 30504,91 грн. В задоволенні решти позовних вимог про стягнення інфляційних втрат необхідно відмовити за безпідставністю. Таким чином, оскільки відповідачі на момент звернення позивача до суду з даним позовом не виконали у повному обсязі грошове зобов`язання про повернення коштів, то позивач має право на стягнення як 3% річних, так і втрат від інфляції грошової одиниці за вказаний судом період у сумі 3% річних 7614, 95 грн. та інфляційні втрати 30504,91 грн. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги частково, тому з відповідачів на користь позивача, у рівних частках, слід стягнути судовий збір, пропорційно задоволеним вимогам, що становить 959,75 грн. (38119,86 х 2684 / 106604,07). На підставіст.625 ЦК України,

Outcome: partial