Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-16 00:00:00

У грудні 2023 до суду з позовом звернулося ТОВ «ФК «ЄАПБ», яке просило стягнути з [PERSON] на свою користь суму заборгованості за кредитним договором №2896490 в розмірі 32660,10 грн з яких: 7000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 25660,10 грн сума заборгованості процентами. Мотивує заявлені вимоги тим, що 03.02.2022 між ТОВ «Лінеура Україна» та [PERSON] укладено кредитний договір №2896490. Відповідно до укладеного договору відступлення прав вимоги ТОВ «Лінеура Україна» передало за плату належні йому права вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ». Відповідно до реєстру боржників до договору позивач набув права вимоги до [PERSON] в сумі 32660,10 грн з яких: 7000 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 25660,10 грн сума заборгованості процентами. Вказану суму відповідач добровільно сплатити відмовляється це і стало причиною звернення позивачем до суду. Ухвалою суду від 29.01.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного провадження. Представник позивача у судове засідання не з`явився, разом з позовною заявою просив розгляд справи здійснити у його відсутність, заявлені вимоги підтримав. Відповідач у встановлений судом строк відзив не надав, у судове засідання не з`явився хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, суд критично відноситься до паперів названих "договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №2896490 від 03.02.2022", вважає його недостовірним доказом - документом не підписаним сторонами в тому числі електронними підписами. Суд коритично відноситься до розрахуноку заборгованості, оскільки вказаний документ не відповідає вимогам до бухгалтерських документів. Суд спростовує як доказ паспорт споживчого кредиту, оскільки він є способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця. Та ніяким чином не підтверджує наявність у сторін обов`язків з його підписання. 17.05.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір відступлення прав вимоги №17052023 відповідно до умов останній набув права вимоги до боржників. Одним із таких боржників відповідно до витягу є [PERSON] . Таким чином суду не вдалося встановити виконання договірних відносин між [PERSON] (боржником) та ТОВ «Лінеура Україна» (кредитором). Залежно від моменту, з якого договір вважається укладеним, розрізняють консенсуальні - вважаються укладеними з моменту, як тільки сторони досягли згоди по всіх істотних умовах договору, що має знайти відображення у формі, яка передбачена для даного виду договору; та реальні - є дійсними лише після вчинення на основі досягнутої згоди певної дії з передачі предмета договору. Відповідно до ч. 1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем; електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; суб`єкт електронної комерції - суб`єкт господарювання будь-якої організаційно-правової форми, що реалізує товари, виконує роботи, надає послуги з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, або особа, яка придбаває, замовляє, використовує зазначені товари, роботи, послуги шляхом вчинення електронного правочину. Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 18 Закону України «Про електронні довірчі послуги» визначено, що електронний підпис чи печатка не можуть бути визнані недійсними та позбавлені можливості розглядатися як доказ у судових справах виключно на тій підставі, що вони мають електронний вигляд або не відповідають вимогам до кваліфікованого електронного підпису чи печатки. Відповідно до положень частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом вказаних норм, позичальник за кредитним договором зобов`язаний повернути кредитодавцю ту суму кредиту, яка була ним отримана на підставі такого договору. Розмір зобов`язання щодо повернення суми кредиту визначається не встановленим кредитним лімітом, а сумою фактично отриманого кредиту в рамках договору. При цьому, абзацом другим частини другої статті 639 ЦК України передбачено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд дослідивши матеріали справи, встановив що докази укладення договору кредиту, переказу коштів на рахунок відповідача відсутні. Отже у відповідача не відсутні зобов`язання перед позивачеем. Відсутні достовірні докази ( оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність») про заборгованість. Так, лля контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть бути згідно з Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254,- виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (у редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій). Отже, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20, від 26 жовтня 2022 року у справі №333/5483/20 та інших. Відтак, розрахунок заборгованості, на який посилалося ТОВ «ФК «ЄАПБ» у своїй позовній заяві, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані банком в позовній заяві, а отже не є належним доказом існування боргу. Інших доказів на підтвердження існування заборгованості, зокрема, виписки за картковим рахунком відповідача, позивачем суду не надано. Тому в задоволенні позову належить відмовити. В силу ст. 141 ЦПК України, судові витрати належить залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed