Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до відповідачів [PERSON] , Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Тернопільська районна державна нотаріальна контора Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позовних вимог позивачем викладено обставини, що він є спадкоємцем на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 87,2 кв. м, житловою площею 43,4 кв. м, який знаходиться на [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , та після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки прийняв спадщину, однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на житловий будинок, а також, що вказаний житловий будинок належить колгоспному двору. У зв`язку із не досягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та визнати за ним право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 87,2 кв. м, житловою площею 43,4 кв. м, який знаходиться на [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , та після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, однак представник позивача подав заяву про розгляд справи без його присутності, позовні вимоги підтримує з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області у судове засідання у судове засідання не з`явився, не повідомивши суду про причини своєї неявки, будучи повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Правом на подання відзиву відповідач не скористався та не подав заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи без його присутності, позовні вимоги, заявлені позивачем визнає з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідно до статті 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що є усі законні підстави ухвалити рішення про задоволення позову. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Тернопільської районної державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у судове засідання не з`явився, не повідомивши суду про причини своєї неявки, будучи повідомлений про дату, час та місце судового засідання. При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви, клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії. Ухвалою суду відкрито провадження у справі. Ухвалою суду залучено до участі у справі співвідповідача та третю особу. Перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов наступного висновку, виходячи з фактичних обставин справи, мотивів та застосованих норм права. Судом встановлено фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Суд, встановив, що [INFO] померла баба позивача [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , видане 16.07.2009 Буцнівською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, актовий запис № 13. Після смерті [PERSON] , позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] звернулися із заявами до нотаріуса про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом, а саме, на частку житлового будинку [ADDRESS] та на земельну ділянку, площею 2,9133 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Буцнівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області. У справах Тернопільської районної державної нотаріальної контори було заведено спадкову справу за № 11/2010 року, після смерті [PERSON] за заявою внука померлої [PERSON] (позивача) про прийняття спадщини за заповітом за № 19 від 15.01.2010. Також 15.01.2010 за № 20 до Тернопільської районної державної нотаріальної контори надійшла заява від чоловіка померлої [PERSON] про те, що він не претендує на одержання обов`язкової частки у спадщині. 16.01.2010 за № 21 до Тернопільської районної державної нотаріальної контори надійшла заява від внука померлої [PERSON] (відповідача) про прийняття спадщини за заповітом. Інші спадкоємці не зверталися. Відповідно до матеріалів спадкової справи, [PERSON] було складено заповіт, посвідчений Буцнівською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області 05 грудня 2001 року за реєстровим № 54, згідно якого вона заповіла належний їй на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в с. Серединки Тернопільського району Тернопільської області, позивачу [PERSON] . Разом з тим, відповідно до матеріалів спадкової справи, [PERSON] було складено заповіт, посвідчений Буцнівською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області 05 грудня 2001 року за реєстровим № 55, згідно якого вона заповіла належний їй майновий пай та земельні паї, розміром 3,36 в умов. кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі, які знаходяться в ПАП «Буцнівське», відповідачу [PERSON] , яким був наданий державний акт на право приватної власності на землю серії Р2 № 693244. Однак, 08 листопада 2022 року державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної контори Осадчук В.Ю. було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 1834/02-31. Відповідно до даної постанови державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної контори Осадчук В.Ю. було відмовлено [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку житлового будинку [ADDRESS] та на земельну ділянку, площею 2,9133 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Буцнівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, після смерті баби [PERSON] , померлої [INFO] , у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на вказаний житловий будинок, а також, що даний житловий будинок належить колгоспному двору та у зв`язку із розбіжністю між майном, яке вказано в заповіті та правовстановлюючим документом на земельну ділянку, який пред`явлено для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. [INFO] помер дід позивача [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , видане 12.09.2013 Буцнівською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, актовий запис № 16. У справах Тернопільської районної державної нотаріальної контори було заведено спадкову справу за № 89/2014 року, після смерті [PERSON] , за заявою дочки померлого - [PERSON] про те, що вона не претендує на одержання обов`язкової частки у спадщині. 20 лютого 2014 року за № 274 до Тернопільської районної державної нотаріальної контори надійшла заява від внука померлого [PERSON] (позивача) про прийняття спадщини за заповітом. Інші спадкоємці не зверталися. Відповідно до матеріалів спадкової справи, [PERSON] було складено заповіт, посвідчений Буцнівською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області 05 грудня 2001 року за реєстровим № 53, згідно якого він заповів належний йому на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в с. Серединки Тернопільського району Тернопільської області, позивачу [PERSON] . Однак, 08 листопада 2022 року державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної контори Осадчук В.Ю. було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за № 1833/02-31. Відповідно до даної постанови державним нотаріусом Тернопільської районної нотаріальної контори Осадчук В.Ю. було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку житлового будинку [ADDRESS] , після смерті діда [PERSON] , померлого [INFO] , у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на вказаний житловий будинок, а також, що даний житловий будинок належить колгоспному двору. Згідно із довідки Буцнівського старостинського округу Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області за № 451 від 06.12.2023 вбачається, що станом на 15.04.1991 житловий будинок [ADDRESS] належав двору колгоспників, головою якого був [PERSON] (помер [INFO] ) та дружина померлого [PERSON] (померла [INFO] ). Із інформаційної довідки про технічний стан нерухомого майна, виданої Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації 04.03.2014 за № 127 вбачається, що станом на 04.03.2014 по обліку бюро будинковолодіння [ADDRESS] належить: 1/2 [PERSON] ; 1/2 [PERSON] . Також із даної довідки вказано, що станом на 31.05.1990 право власності на майно було зареєстровано за головою колгоспного двору [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Тернопільською районною радою 31.05.1990 на підставі рішення виконкому № 105 від 29.05.1990. Із технічного паспорта на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами [ADDRESS] , виготовленого 04.03.2014 Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації на замовлення позивача [PERSON] вбачається, що загальна площа даного житлового будинку становить 87,2 кв. м., а житлова - 43,4 кв. м. Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Позивач як на підставі заявлених вимог посилається на те, що він є спадкоємцем на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 87,2 кв. м, житловою площею 43,4 кв. м, який знаходиться на [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті його баби [PERSON] , померлої [INFO] , та після смерті його діда [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки прийняв спадщину після їх смерті, однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на житловий будинок, а також, що вказаний житловий будинок належить колгоспному двору. Суд погоджується з такими аргументами позивача, виходячи з наступних норм права, які підлягають застосуванню та мотиви їх застосування. Відповідно до ст. ст. 1216, 1220, ч. 5 ст. 1268 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до статей 1217 та 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з положеннями ст. 1218, частин 1, 2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи, право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Як встановлено ч. 1, 2, 5 статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Пленумом Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено щодо правовідносини, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, що належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч.2 ст.123 ЦК УРСР). Згідно із вимог чинного законодавства на час розгляду справи, порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4 ст. 182 ЦК України). Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості, регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, із змінами і доповненнями. Відповідно до абзацу другого частини другої статті 15 названого Закону, перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703. За п. 26 Порядку для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, необхідними документами є ті, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є укладений в установленому законом порядку договір, свідоцтво про право власності на спадщину, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, державний акт на право власності на земельну ділянку, рішення суду, що набрало законної сили щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також інші документи, визначені пунктом 27 Порядку. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Правовідносини щодо права власності на будинок регулюються нормативно-правовими актами, які були чинними на час їх виникнення, а саме, Технічними вказівками по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 27 червня 1972 року, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 13 квітня 1979 року №112/5 , Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 12 травня 1985 року №5- 24/26, згідно з положеннями яких суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім`ї. Глава сім`ї визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім`ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім`ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім`ї, відносяться до господарства колгоспників. Господарства пенсіонерів, які не мають працюючих членів сім`ї відносяться до тієї суспільної групи, до якої ці особи відносилися до переходу на пенсію. Відповідно до роз`яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається, виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до п. 20 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (затверджених ЦСУ СРСР 12 травня 1985 року №5-24/26) суспільна група господарства визначається у залежності від роду занять голови господарства (сім`ї). Такі ж вказівки по визначенню суспільної групи двору дані у Постанові Держкомстату СРСР від 12 травня 1990 року. У частині 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV вказано, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У ч. 1 ст. 3 вказаного Закону передбачено обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав. Частинами 2, 3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регламентовано, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації, а речові права на нерухоме майно та їх обтяження, які виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. З урахуванням положень ч. 1 ст. 15, ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами (документами), підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення, (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 р. № 6-54 цс 12). Суд вважає, що в даному випадку мають місце обставини, передбачені ст. 392 ЦК України, оскільки позивач, будучи спадкоємцем майна померлих, дійсно набув право власності на нерухоме майно вищевказаного домоволодіння, що належало його померлим дідові та бабі в порядку спадкування за заповітом, але яке не може оформити у позасудовому порядку із-за відсутності на цю нерухомість правовстановлюючих документів, оскільки право власності на спірне домоволодіння проходило формування згідно законодавства, чинного на момент утворення цього домоволодіння та до теперішнього часу, постійно змінювалося, та як вбачається з наданих суду доказів має статус колгоспного двору, право власності на який належало особам, які станом на 15.04.1991 проживали і були зареєстровані в цьому житловому будинку з погосподарськими спорудами і будівлями. Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги те, що зазначені позивачем обставини унеможливлюють іншим способом захистити свої права та інтереси, оскільки померлі не отримали за життя правовстановлюючих документів на належне їм майно та не здійснили державної реєстрації свого права власності, зважаючи на відмову нотаріальної контори у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом та враховуючи визнання відповідачем [PERSON] позову, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, шляхом визнання за позивачем права власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 87,2 кв. м, житловою площею 43,4 кв. м, який знаходиться на [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , та після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . На підставі наведеного,

Outcome: approved