Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-08 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] за участю третьої особи Приватного нотаріуса Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Лагутінської Єлізавети Павлівни про визнання недійсним договору про поділ спільного майна подружжя, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги мотивував тим, що з 31 серпня 2017 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано 26 червня 2019 року. Однак після розірвання шлюбу до 03 грудня 2019 року включно проживали з відповідачем разом та вели спільне господарство. В період шлюбу та спільного проживання без реєстрації шлюбу було придбано майнове право на квартиру [ADDRESS] на підставі попереднього договору купівлі-продажу, укладеного 26 січня 2018 року між ПАТ «Холдінгова компанія «Київміськбуд» та відповідачем, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком С.В. Крім того, в період спільного проживання без реєстрації шлюбу після його фактичного розірвання було придбано легковий автомобіль «Hyndai Tucson», 2016 року випуску, вартістю 8643,00 доларів США, який було оформлено на відповідача шляхом укладення 06 вересня 2019 року договору купівлі-продажу. Також придбано душеву кабіну «Андора VI брек» вартістю 18771,00 грн, унітаз «Імпреза» вартістю вартістю 7350,00 грн, душову систему з термостатом «Джулі» вартістю 16 320,49 грн, ламінат на підлогу вартістю 755 грн за кв.м, керамічну плитку «Саблацм вайт брілла» вартістю 438 грн за кв.м. З метою недопущення звернення стягнення на спільне майно ще до укладення основного договору купівлі-продажу спірної квартири та автомобіля вони з відповідачем уклали фіктивний договір про поділ майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Черкаської облаті Лагутінською Є.П., зареєстрований в реєстрі за № 941, в якому відображена неправдива інформація про набуття відповідачем майнових прав на квартиру за рахунок коштів, отриманих в результаті здійснення нею підприємницькою діяльністю, про отримання позивачем компенсації вартості частки квартири, що складає 737 731,96 грн., у розмірі 200 000,00 грн., що протиречить інформації про належність майнових прав відповідачу. Після укладення зазначеного фіктивного договору та проведення позивачем цілого ряду ремонтних робіт у квартирі та придбання у спірну квартиру вишезазначеного майна, відповідач припинила стосунки. У зв`язку з чим просить визнати недійсним договір про поділ майна пожружжя, укладений 02 жовтня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Лагутінською Є.П, зареєстрований в реєстрі за № 941; встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 26 червня по 03 грудня 2019 року; визнати об`єктами спільної сумісної власності наступне майно: майнові права на квартиру [ADDRESS] , набуте на підставі попереднього договору купівлі-продажу, укладеного 26 січня 2018 року між ПАТ «Холдінгова компанія «Київміськбуд» та відповідачем, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 26 січня 2018 року Незнайком С.В. ; квартиру [ADDRESS] загальною площею 80,7 кв.м., житловою площею 44,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1911737680000, вартістю 1 475 463,92 грн; легковий автомобіль «Hyndai tucson», 2016 року випуску, VIN: [NUMBER] , вартістю 8 643 доларів США; в порядку поділу майна визнати за відповідачем право власності на частку квартири [ADDRESS] загальною площею 80,7 кв.м., житловою площею 44,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1911737680000, вартістю частки 737 731,96 грн; визнати за відповідачем право власності на легковий автомобіль «Hyndai tucson», 2016 року випуску, VIN: [NUMBER] , вартістю 8 643 доларів США, залишивши його в натурі відповідачу; визнати за позивачем право власності на частку квартири [ADDRESS] загальною площею 80,7 кв.м., житловою площею 44,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1911737680000, вартістю частки 737 731,96 грн; в порядку компенсації вартості частки легкового автомобіля «Hyndai tucson», 2016 року випуску, VIN: [NUMBER] , вартістю 8 643 доларів США стягнути з відповідача на користь позивача 4 321,50 доларів США. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва Марфіної Н.В. від 29 червня 2022 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 01 серпня 2022 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва заявлений представником відповідача відвід головуючій у справі судді Марфіній Н.В. задоволено: відвести суддю Дніпровського районного суду м. Києва Марфіну Наталю В`ячеславівну від розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Київської області Лагутінська Єлізавета Павлівна, про визнання недійсним договору про поділ спільного майна подружжя, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна. 02 серпня 2022 року цивільну справу передано в провадження судді Арапіної Н.Є. в порядку визначеному ст. 14 ЦПК України. 05 серппня 2022 року ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва Арапіної Н.Є. прийнято цивільну справу до свого провадження та призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою суду від 09 березня 2023 року закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті. 09 квітня 2024 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог. Позивач підтримав позовні вимоги. Дав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Факт сім`ї підтверджується світлинами з відпочинку. Додатково пояснив, що спірна квартира придбана під час шлюбу. Після розірвання шлюбу укладено договір поділу майна, за яким позивачу повернуто лише 200 000 грн. Представник позивача [PERSON] підтримав пояснення позивача. Відповідач не визнала позовні вимоги з підстав, викладених у відзиві на позов.Додатково поясниал, що після розлучення позивач почав проживати з іншою жінкою. З вересня 2019 року відповідач проживала з [PERSON] . За договором поділу майна позивач хотів, щоб вона сплатила йому 200 000 грн., ці кошти нею сплачено.05 листопада 2019 року позивач додатково написав заяву, що не буде претендувати на спірну квартиру. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала в повному обсязі. Дала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві. Додатково пояснила, що автомобіль було придбано на торгах, у 2020 році відповідач оформила право власності, на цей час сторони не мали стосунків. Третя особа Приватний нотаріус Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Лагутінська Є.П. в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Причини неявки не повідомила. Свідок [PERSON] пояснив, що з 2019 року знайомий з позивачем, допомагав останньому виловлювати рибу, потім, під час ремонту квартири робив проводку, вирізали рейки, виносили сміття. Батько відповідача відвозив, а позивач розраховувався за проведені роботи. Крім того, позивач та відповідач привозили сніданок та вечерю. Свідок [PERSON] пояснив, що позивач та відповідач разом проживали до кінця 2019 року, хотіли купити квартиру, а восени 2019 року зробили ремонт квартири. Свідок [PERSON] пояснила, що позивач є її татом, він у період з 2017 року по 2019 рік жив з відповідачем. Купили квартиру, позивач робив ремонт та купував будівельні матеріали, душеву кабіну, плитку, плінтуса по знижкам. Відповідач проживала з татом у с. Стебапнці, працювала дистанційно та їздила до Києва. Чеків про оплату вартості не бачила, але тато сказав, що купив квартиру, тому вона вирішила, що це він купив. Свідок [PERSON] пояснила, що є подругою відповідача та квартира оплачена відповідачем, оскільки остання отримувала заробітну плату та доходи від підприємницької діяльності. У 2018 році відповідач придбала квартиру декількома квитанціями про оплату вартості. Батько відповідача допомагав з ремонтом, постійно їздили в Епіцентр . Після розлучення позивач написав розписку про відсутність претензій. Свідок [PERSON] пояснив, що до нього звернувся [PERSON] і запропонував штукатурні роботи. З відповідачем домовилися про штукатурку квартири, відповідач здійснював йому оплату за штукатурку. В перших числах жовтня 2019 року на першому поверсі вже була електропроводка, яку робив батько. З [PERSON] почали робити перестінку та стяжку, на другому поверсі поставили перестінку у гардеробі. Ремонтні роботи здійснювали протягом місяця та при ньому не завозилися будь-які будівельні матеріали. Свідок [PERSON] пояснив, що він організовує проведення ремонтних робіт. Наприкінці вересня 2019 року до нього зателефонувала відповідач з приводу ремонтних робіт у квартирі. У перших числах жовтня почали ремонт. Там стояли вікна, які демонтував [PERSON] , дядя [PERSON] зробив електропроводку. Після штукатурки робили малярні роботі і клеїли шпалери. Працювали також його пліточники та сантехніки. Студенти прибирали сміття. Відповідач давала кошти на доставку та оплату роботи. Свідок [PERSON] пояснила, що її кафе знаходиться поряд з будинком, де відповідач, яка є її подругою, у вересні 2019 року придбала квартиру. Крім того, у вересні 2019 року відповідач познайомила її із [PERSON] , з яким знаходилася у стосунках. Свідок зі своїм чоловіком та відповідач з [PERSON] разом відпочивали в Одесі, у Карпатах . З жовтня по грудень 2019 року є світлини з їх відпочинку. Свідок [PERSON] пояснив, що з 2016 року знає відповідача, вони разом працювали до лютого 2018 року. В серпні 2019 року він дізнався від знайомої, що відповідач розлучена. 20 серпня 2019 року вони відсвяткували день народженя і свідок запропонував відповідачу жити разом. У жовтні жили на Позняках, по [ADDRESS] . Відповідач розповіла, що придбала квартиру у вересні 2019 року отримала ключі і підписала акт прийома-передачі та робить ремонт. Вони з відповідачем дивилися на ремонтні роботи у квартирі, купували ремонтні матеріали, у жовтні робили підготовчі роботи. Ремонт організовував прораб [PERSON] . Свідок [PERSON] пояснив, що працював у позивача, а на прохання відповідача два дні виносили з квартири сміття, піднімали папір та скловату. Про подружнє життя сторін невідомо, припускає, що оскільки вони разом проживали, то квартиру придбали разом. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. З 31 серпня 2017 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано 26 червня 2019 року (а.с. 9,10, том 1). 26 січня 2018 року між Приватним Акціонерним Товариством «Холдінгова компанія «Київміськбуд» та відповідачем укладено попередній договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком С.В. (а.с. 11-12, том 1). Згідно квитанції № ПН8324 від 30 січня 2018 року відповідачем перераховано ПАТ «ХК «Київміськбуд» грошові кошти у розмірі 824 125 грн (а.с. 13, том 1) Згідно квитанції № 0.0.954839328.1 від 05 лютого 2018 року відповідачем перераховано ПАТ «ХК «Київміськбуд» грошові кошти у розмірі 645 123 грн (а.с.14, том 1). Згідно довідки Приватного Аакціонерного Товариства «Холдінгова компанія «Київміськбуд» відповідачем за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 26 січня 2018 року за реєстрованим № 352 сплачено 1 475 463,92 грн, що відповідає вартості 100 % квартири [ADDRESS] (а.с.19, том 1). 02 жовтня 2019 року між позивачем та відповідачем укладено договір про поділ майна пожружжя, посвідчений приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Лагутінською Є.П, зареєстрований в реєстрі за № 941 (а.с. 15-16 , том 1). Згідно інформації з мережі Інтернет вартість душової кабіни «Андора VI брек» складає у розмірі 18771,00 грн., унітазу «Імпреза» - 7350,00 грн, душової системи з термостатом «Джулі» - 16 320,49 грн, ламінату на підлогу - 755 грн за кв.м., керамічної плитки «Саблацм вайт брілла» - 438 грн за кв.м (а.с. 25, 26, 27, 28, том 1). Позивач просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 26 червня по 03 грудня 2019 року. Підставою для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу зазначив, що після розірвання шлюбу позивач продовжував проживати з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Сторони вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, вели спільний побут. Відповідач заперечувала проти задоволення позовних вимог повністю у зв`язку з необґрунтованістю, вказала, що в зазначений позивачем період мала стосунки з іншим чоловіком. Відповідач за власні кошти придбавала предмети облаштування ванної кімнати, керамічну плитку та ламінат, що підтверджуються іншими накладними, товарними/фіскальними чеками. Крім того, вказані речі придбано після розірвання шлюбу. Статтею 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Приписами частини 2 статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до роз`яснень, даних у п.1 постанови Пленуму Верховного суду № 5 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються у судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Отже, факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом оскаржуваного періодду усталені відносини, які притаманні подружжю. Суд зазначає, що показання свідків зі сторони позивача на підтвердження того, що сторони проживали однією сім`єю у оскаржуваний період носять узагальнений характер, стосуються здебільшого констатації факту сумісного проживання сторін та не підтверджують наявності усталених відносин, які притаманні подружжю. Водночас, суд бере до уваги пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили факт знаходження відповідача в близьких стосунках зі свідком [PERSON] з вересня 2019 року. Крім того, про вказані обставини свідчать досліджені судом світлини з відпочинку відповідача та свідків у місті Одесі та Карпатах у жовтні, грудні 2019 року (а.с. 134-142, том 2). Будь-яких належних та допустимих доказів спільного проживання з відповідачем однією сім`єю, зокрема, ведення спільного господарства, взаємних прав та обов`язків, спільного побуту, позивачем не надано, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За встановлених обставин позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю задоволенню не підлягають. Також, позивач просить визнати договір про поділ майна подружжя, посвідчений 02 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Лагутінською Є.П., зареєстрований в реєстрі за № 941 недійсним. Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що спірний договір є фіктивним, оскільки вони з відповідачем уклали з метою недопущення звернення стягнення на спільне майно ще до укладення основного договору купівлі-продажу спірної квартири та придбання автомобіля. На підтвердження надано судовий наказ Господарського суду Черкаської області по справі № 925/1069/18 від 10 жовтня 2018 року про стягнення заборгованності з позивача (а.с. 29, том 1); довідку про стан позичкової заборгованості позивача (а.с.30, том 1); договір оренди землі (а.с. 31, том 1); акт прийому-передачі земельної ділянки (а.с.32, том 1); заповіт від 14 грудня 2016 року [PERSON] , складений на ім`я позивача (а.с.33,том 1); витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі заповіту від 14 грудня 2016 року (а.с.34, том 1); заключну виписку ПАТ КБ «Приватбанк» за період з 01 січня по 31 грудня 2016 року (а.с.35, том 1); заключну виписку ПАТ КБ «Приватбанк» за період з 01 січня по 31 грудня 2017 року (а.с.36, том 1); податкову декларацію про майновий стан і доходи позивача (а.с.37-38, том 1); податкову декларація платника Єдитного податку (а.с.39,40, том1); розписка про позику (а.с.41, том 11); акт приймання-передачі товару до замовлення № 01/99/16 договору купівлі-продажу від 15 лютого 2016 року (а.с.42, том 1); пропозицію про врегулювання спору (а.с.43-44, том 1). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Представник відповідача скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнала повністю, оскільки судовий наказ № 925/1069/18 від 10.10.2018, виданий Господарським судом Черкаської області, і на який позивач посилається в обгрунтування своїх позовних вимог, був скасований ухвалою Господарського суду Черкаської області від 24.10.2018. З Єдиного державного рестру судових рішень вбачається, що 07.08.2020 Господарським судом Черкаської області у справі № 925/558/20 за позовом акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення 119817 грн. 64 коп. прийнято рішення. Про наявність у позивача боргового зобов?язання перед АТ «Приватбанк» у розмірі 119817,00 грн відповідач дізналась лише з матеріалів цивільної справи № 697/1771/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , про визнання недійсним договору про поділ майна подружжя від 02.10.2019 та поділ спільного майна подружжя, яка розглядалась у Дніпровському районному суді м. Києва. Вказаний договір було укладено за взаємною згодою сторін, сторони діяли добровільно, без будь-якого примусу, розуміючи значення своїх дій та юридичні наслідки укладення такого правочину. Укладенням вказаного договору була досягнута його мета, а саме: сторони дійшли згоди щодо визначення правового режиму майнових прав на спірну квартиру, які були набуті під час їхнього шлюбу. Щодо 200 000,00 грн., які позивач отримав від відповідачки в день укладення спірного договору, то це було його умовою і вказану суму він обгрунтував компенсацією йому понесених ним особисто витрат на їх з відповідачкою весілля. На підтвердження факту, що спірна квартира була придбана за особисті кошти [PERSON] позивачем 08.11.2019 була складена заява, яка була посвідчена приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Черкаської області Стеблиною С.В. та зареєстрована в реєстрі за № 2185. Вказана заява в ході розгляду судом справи № 697/1771/20 була позивачем відкликана, тобто позивач вже після виконання договору і під час першої спроби оспорити його в суді, вчинив дії, які свідчать про недобросовісність його поведінки та відсутність у нього наміру дотримуватись раніше досягнутих між сторонами домовленостей. На момент укладення договору про поділ майна подружжя 02.10.2019 такого об?єкту нерухомого майна як квартира [ADDRESS] не існувало, а було лише оформлено майнове право, що в свою чергу також спростовує твердження позивача, що спірний договір укладався з метою недопущення звернення стягнення на майно сім?ї (а.с.67-76, том 1) На підтвердження викладеного відповідачем надано надано копію ухвали Господарського суду Черкаської області від 24 жовтня 2018 року по справі № 925/1069/18 про скасування судового наказу (а.с. 77-78, том 1), копію рішення Господарського суду Черкаської області від 07 серпня 2020 року по справі № 925/558/20 про стягнення заборгованості з позивача (а.с. 79-82, том 1), витяг з АСВП стосовно позивача (а.с. 83,том 1), копію позовної заяви по справі № 697/1771/20 (а.с. 84-93, том 1), копію ухвали суду про залишення позову по справі № 697/1771/20 без розгляду (а.с. 94-96, том 1), копію нотаріально посвідченої заяви позивача № 2185 від 08 листопада 2019 року про придбання відповідачем спірної квартири за особисті грошові кошти (а.с. 97, том 1), копію нотаріально посвідченої заяви позивача про відкликання заяви № 2185 від 08 листопада 2019 року (а.с. 98, том 1), копії податкових декларацій відповідача (а.с. 100-102, 103-105, 106-108, том 1), копію свідоцтва про реєстрацію спірного транспортного засобу «Hyndai tucson», 2016 року випуску, [NUMBER] (а.с. 100-110, том 1), копію товарних чеків на придбання будівельних матеріалів, душевої кабіни, унітазів (а.с. 111-117, том 1). Третя особа приватний нотаріус Канівського міського нотаріального округу Черкаської облаті Лагутінська Є.П. скористалася процесуальним правом подачі письмових пояснень на позовну заяву, в яких зазначила, що під час бесіди з учасниками договору стало відомо, що майнове право на придбання квартири [ADDRESS] залишається за [PERSON] , яка займалася підприємницькою діяльністю і мала високі доходи, що підтверджувала декларацією. [PERSON] підтвердив, що йому передано грошові кошті у розмірі 200 000 грн. (а.с. 132, том 1) Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, правочин завжди дійсний, але він може бути дійсним умовно. Заінтересована особа може його оспорити, і тоді він втратить силу за рішенням суду. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 203 ЦК України умовами чинності правочинів є: законність змісту правочину; наявність у сторін(сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності; наявність об`єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його адекватність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочинів на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату. Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Тлумачення ст. 234 ЦК України свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14. Судом встановлено, що укладенню договору про поділ майна подружжя, посвідченного 02 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу Черкаської облаті Лагутінською Є.П, передувало розірвання 26 червня 2019 року шлюбу сторін. За змістом договору про поділ майна позивач отримав грошову компенсацію, що останнім визнано. Судом не встановлено будь-яких ознак вчинення з боку відповідача оскаржуваного правочину для виду, іншої цілі, ніж тої, що передбачена правочином. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, позивачем не доведено підстав, передбачених статтею 234 ЦК України для визнання недійсним договору поділу майна, тому у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити. Крім того, позивачем заявлено позовні вимоги про визнання спільною сумісною власністю майнових прав на квартиру [ADDRESS] , набуте на підставі попереднього договору купівлі-продажу, укладеного 26 січня 2018 року між ПАТ «Холдінгова компанія «Київміськбуд» та відповідачем, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 26 січня 2018 року Незнайком С.В. ; квартиру [ADDRESS] загальною площею 80,7 кв.м., житловою площею 44,4 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1911737680000, вартістю 1 475 463,92 грн; легковий автомобіль «Hyndai tucson», 2016 року випуску, VIN: [NUMBER] , вартістю 8 643 доларів США та поділ. В обґрунтування позовних вимог позивач стверджував, що в період шлюбу було придбано майнове право на придбання спірної квартири, яка була у подальшому придбана за договором купівлі-продажу. В період спільного проживання після фіктивного розірвання шлюбу було придбано легковий автомобіль шляхом укладення відповідачем договору купівлі-продажу 06 вересня 2019 року. На підтвердження заявлених вимог позивачем надано копію свідоцтва про списання транспортного засобу, в якому вказано, що автомобіль номер KM8J23A45GU160181 у документі був оголошений списаним транспортним засобом до CVC 11515 та не може бути зареєстрований без ідентифікаційного номеру т/з (а.с.21,22, том 1); копію рахунку фактури від 07 вересня 2019 року на придбання автомобіля за ціною продажу легкового автомобіля «Hyndai tucson», 2016 року випуску, VIN: [NUMBER] , 8 643,00 доларів США (а.с.23,24, том 1). Відповідач заперечувала проти задоволення позовних вимог повністю, оскільки на підтвердження наявності доходу позивач надає перші аркуші договорі, що не підтверджує факт укладення цього договору. Немає правового значення факт прийому-передачі земельної ділянки без укладення і належним чином реєстрації договору оренди землі. Зазначені доходи у податкових діклараціях також не доказують достатність на придбання спірної квартири. Надані відповідачем документи підтверджують придбання квартири у період шлюбу. Сплачені в рахунок придбання квартири кошти є особистою власністю відповідача, що підтверджується деклараціями про доходи фізичної особи-підприємця за 2016 рік та 9 місяці 2017 року. Під час розгляду справи № 697/1771/20 позивачем зроблено заяву про відкликання заяви від 08 листопада 2019 року та 18 лютого 2021 року, в якій він погодився про придбання спірної квартири за особисті кошти відповідача. Рахунок фактура на придбання транспортного засобу лише засвідчує факт визначення суми до сплати. Згідно сертифікату транспортний засіб, вказаний у документи був оголошений списаним транспортним засобом до CVC 11515 та не може бути зареєстрований без ідентифікаційного номеру т/з. Вказані документи були складені після розірвання шлюбу між сторонами 26 червня 2019 року. Право власності на легковий автомобіль відповідач набула 30 січня 2020 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності серія [NUMBER] . Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права власності. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція викладена в постанові Пленуму Верховного суду України по справі № 6-846цс16 від 12 жовтня 2016 року. Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при застосування ст. 74 Сімейного кодексу, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають в будь-якому іншому шлюбу і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Згідно ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Судом встановлено, що 15 листопада 2019 року між Приватним Акціонерним Товариством «Холдінгова компанія «Київміськбуд» та відповідачем укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В.Л. (а.с. 17-18, том 1). Згідно державного реєстру речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності відповідача на спірну квартиру зареєстровано на підставі рішення про державну реєстрацію прав та та їх обтяжень від 05 листопада 2019 року (а.с. 20, том 1). Згідно свідоцтва про реєстрацію спірного транспортного засобу від 30 січня 2020 року відповідач є власником легкового автомобіля марки «Hyndai tucson», 2016 року випуску, [NUMBER] (а.с. 100-110, том 1), За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні і підстави, передбачені ст. 74 СК України вважати майно (спірний автомобіль та спірну квартиру) таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Що стосується визнання спільною сумісною власністю майнових прав на придбання спірної квартири, поділу спірної квартири, то визначальним при поділі нерухомого майна, набутого за договором інвестування в будівництво особами, які перебували у шлюбі, є період сплати пайових внесків на об`єкт інвестування та факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Після розірвання шлюбу сторонами вирішено питання про поділ майнових прав на придбання спірної квартири, про що укладено договір, який не визнано судом недійсним. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, що джерелом набуття майнових прав на придбання спірної квартири були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, за встановлених обставин позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна задоволенню не підлягають. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, у відповідності до ст. 133,141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору підлягають залишенню за позивачем.

Outcome: dismissed