Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-16 00:00:00

26.12.2023р. [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 03.12.2021р. в сумі 10 000 доларів США основної заборгованості та 84 107 грн. 00 коп. -процентів. Позов обґрунтований тим, що 03.12.2021р. між позивачем та відповідачем було укладено договір позики № 31221-22, за умовами якого відповідач отримав від позивача суму грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США 00 центів, з визначенням процентної ставки - 23 % річних, строку повернення позики - 12 місяців з моменту отримання позики, та порядку її повернення - готівкою чи на банківський рахунок; Вказував, що відповідно до п. 4.8 договору позики позика мала бути повернута протягом 10 банківських днів з дати закінчення договору, тобто 16.12.2022р., та згідно з п.п. 2.2, 4.3 договору позики позичальник був зобов`язаний сплатити проценти у розмірі 23% річних в кінці строку позики. Однак станом на день звернення з позовом до суду відповідач позику у розмірі 10 000 доларів США 00 центів та проценти за період з 03.12.2021р. по 03.12.2022р. у розмірі 2 300 доларів США 00 центів не повернув. При цьому, позивач також посилався на те, що за умовами договору позики (п.п. 4.1, 4.2) позика мала бути повернута у гривні по курсу НБУ на дату нарахування відсотків чи повернення позики. Останній день нарахування відсотків - день передуючий даті закінчення договору. А тому відповідач має повернути відсотки у розмірі 2 300 доларів США 00 центів в гривні по курсу НБУ, що діяв станом на 16.12.2022р., а саме 36,5686грн./1 долар США, що становить 84 107 грн. 00 коп. Позивач також зазначав, що строк дії договору укладеного між сторонами 03.12.2021р., саме до 03.12.2022р., а не як помилково зазначено у договорі - 03.12.2021р., про що вказує саме дата укладення договору як 03.12.2021р. та погоджений строк повернення позики як 12 місяців з моменту отримання позики. А тому, посилаючись на ст.ст. 612, 1046-1049 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача суму основного боргу за договором позики та проценти у заявлених розмірах. У позовній заяві позивач ставить вимоги про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 4 000 грн. 00 коп. та поштові витрати у розмірі 76 грн. 80 коп. Позивач в судові засідання 25.03.2024р. та 17.04.2023р. не з`явився, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду, про причини неявки не повідомив, із заявами на адресу суду не звертався. Представник позивача [PERSON] в судове засідання 17.04.2023р. не з`явився, хоча належним чином в порядку, визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду. Водночас 17.04.2024р. звернувся до суду із заявою, в якій просить розглянути справу за його та позивача відсутності. Відповідач в судові засідання 25.03.2024р. та 17.04.2024р. не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду шляхом: направлення судових повісток про виклик у судові засідання з прикріпленими до них файлами одержувачу [PERSON] в його електронний кабінет, а також через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України про виклик відповідача до суду. Про причини неявки відповідач суд не повідомив, а також не подав до суду відзив на позов, заяву про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на приписи ст.ст. 211 та 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті без участі сторін за наявними у справі доказами. Дослідив матеріали справи, суд вважає встановленим таке. Так як вбачається з матеріалів справи, 03.12.2021р. між позивачем (позикодавець) та відповідачем (позивальник) було укладено договір позики № 31221/22, відповідно до п. п. 2.1, 2.2, 3.1, 3.3, 4.1, 4.2, 4.3, 4.8 якого позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США 00 центів, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ 27,2933 грн./1 долар США на дату укладення договору складає 272 933 грн. 00 коп., а позичальник зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів у прядку та на умовах визначених договором. Сторони домовилися, що за кожен рік користування грошовими коштами позичальник сплачує позикодавцю 23% річних від суми позичених ним коштів. Факт передачі позики позикодавцем підтверджується розпискою про одержання позики, яку позичальник надає позикодавцю одночасно із отриманням грошових коштів якщо позика надається у грошовій формі. Відсотки за користування грошовими коштами нараховуються починаючи з наступного дня їх фактичного отримання позичальником. Останній день нарахування відсотків - день передуючий даті закінчення договору. Відсотки нараховуються з розрахунку факт/365 днів, тобто виходячи з суми позики помноженої на річний відсоток за кожен фактичний день користування грошовими коштами у році поділеної на 365 днів (сума відсотків = сума позики х річний відсоток х фактична кількість днів користування позикою у розрахунковому періоді : 365 днів). Позичальник сплачує належні позикодавцю відсотки щорічно - в останній день календарного розрахункового періоду. Повернення позиченої суми грошових коштів та відсотків по ній повинне проходити в готівковій формі у м. Києві у валюті позики, або в безготівковій формі на розрахунковий рахунок № [NUMBER] банк МОНОБАНК, номер картки [NUMBER] , в гривні по курсу НБУ на дату нарахування відсотків чи повернення позиченої суми. Дата закінчення договору 03.12.2021р. 03.12.2021р. відповідачем було надано позивачеві власноручно підписану розписку про підтвердження факту передання грошової суми за договором позики від 03.12.2021р. до 03.12.2022р., в тому, що він, [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] виданий 18.05.2007р. Врадіївським РВ УМВС України в Миколаївській області, РНОКПП [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] (позичальник за договором) отримав від позикодавця [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] виданий Рожнятівським РВ УМВС в Івано-Франківській області готівкою суму позики в розмірі 10 000 доларів США 00 центів на виконання договору. В цій же розписці зазначено, що вона є невід`ємною частиною договору № 31221/22 від 03.12.2021р. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення отриманих за договором позики коштів та відсотків за ним, не виконав, у зв`язку з чим, за розрахунком позивача, станом на 25.12.2023р., за ним рахується заборгованість за основною сумою боргу у розмірі 10 000 доларів США 00 центів та за процентами за період з 03.12.2021р. по 03.12.2022р. у розмірі 2 300 доларів США, що в гривні, по курсу НБ України, що діяв станом на 16.12.2022р. (дату визначену позивачем), а саме 36,5686грн./1долар США, становить 84 107 грн. 00 коп. 06.12.2023р. позивачем на адресу відповідача направлено рекомендованим поштовим відправленням вимогу про повернення грошових коштів у розмірі 12 300 доларів США 00 центів протягом 7 календарних днів з дня отримання вимоги, шляхом перерахування на банківську картку банку Монобанк [NUMBER] , або [NUMBER] , що підтверджується описом вкладення до цінного листа від 06.12.2023р. та накладною № 0215607272642 від 06.12.2023р. в якій наявна відмітка про плату за пересилання відправлення у розмірі 71 грн. 80 коп. 07.12.2023р. між адвокатом Доненко Д.С. та позивачем [PERSON] (клієнт) укладено договір № 162/01-2023 про надання правової допомоги, в якому (п.п. 1.2) адвокат прийняв на себе зобов`язання надавати клієнту: усні і письмові консультації, довідки, роз`яснення щодо законодавства України, розробляти проекти та експертизу документів правового характеру, у т.ч. листів, заяв, статуту, протоколів та інших документів; здійснювати представництво інтересів клієнта в судах; надавати інші послуги. 07.12.2023р. між адвокатом Доненко Д.С. та позивачем [PERSON] (клієнт) укладено додаткову угоду № 1, у якому визначено вид послуг який надається клієнту згідно договору № 162/01-2023 (підготовка вимоги до [PERSON] щодо сплати заборгованості, підготовка та подача позову до останнього щодо стягнення заборгованості, участь у судових засіданнях в режимі відео конференції, супроводження судової справи через систему Електронний суд) та розмір винагороди за їх надання у розмірі 4 000 грн. 00 коп. Встановив вказані обставини, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В свою чергу, ст.ст. 76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів. Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. у справі № 464/3790/16-ц. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частинами 1 та 3 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, і за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк і термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). У справі, що розглядається між сторонами виникли договірні правовідносини за договором позики укладеним у письмовій формі, зміст якого, як і складена позичальником розписка, підтверджують факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, які позичальником позикодавцеві не повернуті. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, ЗУ Про зовнішньоекономічну діяльність від 16.04.1991р.; ЗУ Про валюту і валютні операції № 2473-VIII від 01.04.2023р.(далі - № 2473-VIII). Згідно ст. 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. № 373/2054/16-ц. Враховуючи обов`язок суду розглядати справу в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про стягнення суми основної заборгованості саме у доларах США та відсотків за користування позиченими коштами у гривні, з урахуванням еквіваленту доларів, з огляду на прохальну частину позивача, зроблену у позовній заяві. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за основною сумою боргу за договором позики у доларах США, - 10 000 доларів США та відсотків у національній валюті у розмірі 84 107 грн. 00 коп., які розраховані позивачем виходячи із неповернутої суми позики (10 000 доларів США), відсоткової ставки 23% річних, за період з 03.12.2021р. по 03.12.2022р., як 2 300 доларів США з визначенням гривневого еквіваленту, за курсом долара США до Української гривні, по курсу НБ України, станом на 16.12.2022р. (дата визначена позивачем), відповідно до п.п. 4.1, 4.2 договору позики (10 000 доларів США (сума позики) : 100 х 23). Про стягнення заборгованості по відсоткам у валюті позики та (або) в гривневому еквіваленті за курсом НБ України на час ухвалення судом рішення, позивач не заявляв. При цьому, з урахуванням приписів ст. 213 ЦК України, умов договору позики від 03.12.2021р., змісту розписки від 03.12.2021р., а також, з огляду на те, що договір позики за своєю суттю є строковим договором та у даному випадку оплатним, суд вважає, що зазначення в договорі строку повернення позики днем, який є днем укладення такого договору та фактичного отримання відповідачем грошових коштів, є явно технічною опискою. За таких умов суд вважає, що укладаючи договір позики сторони погодили строк надання позики до 03.12.2022р. Тож, з врахуванням позовних вимог та виходячи із курсу долара США, встановленого НБУ станом на 16.02.2022р. у розмірі 36,5686грн./1 долар США, з відповідача підлягає стягненню неповернута позика у загальному розмірі 10 000 доларів США та відсотки у розмірі 2 300 доларів США, що еквівалентно 84 107 грн. 00 коп. З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. За приписами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судом встановлено, що наявними в матеріалах справи доказами, зокрема накладною Укрпошта № 0215607272642 від 06.12.2023р. підтверджується факт понесених позивачем витрат на послуги АТ Укрпошта, що пов`язані з надсиланням відповідачу документів в сумі 71 грн. 80 коп., а тому понесені позивачем витрати на відправлення поштового відправлення підлягають стягненню саме у вказаному розмірі, а не як ним заявлено в сумі 76 грн. 80 коп. Позивач також просить стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 грн. 00 коп. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 1 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність № 5076-УІ від 05.07.2012р. (далі - Закон № 5076-УІ) договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону № 5076-УІ). У постанові від 15.06.2022р. Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/12876/19 зауважено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Водночас чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. З урахуванням наведеного суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У відповідності до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved