Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-18 00:00:00

І. Історія справи 1. Короткий зміст позовних вимог Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати, що частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , є рівними та належать [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частки кожному. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилалався на те, що він є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Позивач вчасно прийняв спадщину, проте приватним нотаріусом Грудницькою І.М. відмовлено у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька, оскільки неможливо встановити склад спадкового майна, так як не виділена частка спадкодавця у спільному майні, та надано рекомендацію звернутись до суду для вирішення питання щодо виділення ( визначення ) частки спадкодавця у спільному майні-квартирі [ADDRESS] . Відповідно до Договору купівлі-продажу нерухомого майна №1-171 від 22.03.1999 року, що укладений на Товарній біржі «Нерухомість-Миколаїв», його батько придбав кв. [ADDRESS] . Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05.11.2015 року визнано договір купівлі-продажу квартири дійсним. У подальшому, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17.11.2015 року дана квартира визнана спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Позивач вважає, що частки у праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] є рівними по 1\\2 частки у кожного. Посилаючись на зазначені обставини, просив суд визначити, що частка [PERSON] , який помер [INFO] , та частка [PERSON] становила по 1/2 частки кожного у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . 2.Рух справи та процесуальні дії суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.07.2023 року головуючим у справі визначено суддю Черенкову Н.П. Після виконання вимог ст. 27, 187 ЦПК України, ухвалою судді від 13.07.2023 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 21.11.2023 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Позивач досудового засідання не з`явився, направив свого представника - адвоката Чуб К.І., яка позов підтримала у повному обсязі та просила про його задоволення. При цьому, адвокат послалась на те, що спосіб захисту порушеного права вибраний вірно, оскільки це відповідає вимогам нотаріуса та позиції закону та Верховного Суду. Відповідач до судового засідання не з`явилась, про час та місце судового засідання повідомлена належним чином, заперечень проти позову не надала. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності осіб які не з`явились, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України. 17.04.2024 року суд видалився до нарадчої кімнати для ухвалення рішення. 18.04.2024 року ухвалою суду, на підставі ч.3 ст. 244 ЦПК України поновлено провадження на 19.04.2024 року для дослідження матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON] . До судового засідання з`явився позивач, просив про розгляд справи у відсутності його адвоката, позовні вимоги просив задовольнити. Судом постановлено про продовження розгляду справи у відсутності сторін, які не з`явилися. Згідно ч.3 ст. 244 ЦПК України розгляд справи у випадку, встановленому частиною другою цієї статті, проводиться виключно в межах з`ясування обставин, що потребують додаткової перевірки. Судом досліджені матеріали спадкової справи №24/2023, заведеної до майна померлого [INFO] [PERSON] . ІІ.Обставини справи, встановлені судом. 22.03.1999 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено на Товарній біржі «Нерухомість Миколаїв» договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , відповідно до якого [PERSON] купив вказану квартиру, яка належала зазначеним продавцям на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 11.02.1999 року, зареєстрованого Миколаївським обласним бюро технічної інвентаризації за № 16202. Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05.11.2015 року визнано договір купівлі-продажу від 22.03.1999 року квартири [ADDRESS] - дійсним. Рішенням Центрального районного суду від 17.11.2015 року задоволено частково позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , у задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою відмовлено. При цьому встановлено, що 16.12.1988 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, та під час сумісного проживання придбали зазначену вище квартиру, однак вона оформлена на [PERSON] . Суд прийшов до висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, виходячи із приписів ст.ст. 22,28 КпШС України та ст. ст.60 70 СК України. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 01.07.1981 року, (актовий запис 2857), [PERSON] народився [INFO] , та його батьком являється [PERSON] , а матір`ю- [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис № 549. 12.05.2023 року приватним нотаріусом Грудницькою І.М. направлено листа позивачу щодо оформлення спадкових прав на майно, що залишилося після смерті батька [PERSON] на усне звернення, з якого вбачається, що з наданих документів неможливовстановити склад спадкового майна, так як не виділена частка спадкодавця у спільному майні, а тому немає можливості видати свідоцтво про право на спадщину, та рекомендовано звернутись до суду для вирішення питання щодо виділення частки спадкодавця у спільному майні. Аналогічна позиція приватного нотаріуса визначена Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17.04.2024 року. Окрім того, нотаріус посилається на Постанову Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008року «Про судову практику у справах про спадкування», а саме, що у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири), частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не встановлено договором між ними. Вказана квартира набута спадкодавцем не в результаті приватизації. Вказане підтверджується матеріалами спадкової № 24\\2023, до майна померлого [INFO] [PERSON] ІІІ. Мотивувальна частина Позиція Суду Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права іздотриманням норм процесуального права. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Позовні вимоги мають оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Як на обґрунтування позовних вимог у цій справі позивач посилався, зокрема, на те, що відсутність визначення часток спадкодавця у праві спільної власності на квартиру позбавляє його можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом у позасудовому порядку, що підтверджується відповідною відмовою у вчиненні нотаріальних дій. Таким чином, позивач звернувсядо суду із метою захисту свого спадкового права. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов?язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд у постанові №570\\997\\19 від 16.06.2021 року резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, щосвідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. У порушення вищевказаних положень закону та всупереч релевантної практики Верховного Суду, позивач у позовній заяві, та адвокат у судовому засіданні просила про задоволення позову, незважаючи на те, що спадкодавець помер, тому відповідно до частини четвертої статті 25 ЦК України його цивільна правоздатність припинилася, що свідчить про неможливість визначення права власності на 1/2 частку спірної квартири за померлою особою. Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого він звернувся до суду. Таким чином, підтримуючи позовні вимоги, адвокат не врахувала положень закону про те, що дієздатність та правоздатність фізичної особи припиняється з її смертю, та не зробила правового висновку про те, чи є обраний спосіб належним способом судового захисту, у результаті чого дійшла помилкового исновку про обґрунтованість вказаних заявлених вимог, що свідчить про необхідність відмови у задоволенні вирішення питання про визначення, що частка [PERSON] , який помер [INFO] , та частка [PERSON] становила по 1/2 частки кожного у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказана норма кореспондується зі статтею 368 ЦК України, відповідно до положень якої майно, набуте подружжя за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. При видачі свідоцтва про право власності у випадку смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) перевіряються такі факти: реєстрація (розірвання) шлюбу; придбання майна за час перебування у шлюбі; право власності на майно, що підлягає державній реєстрації; смерть одного з подружжя. У Постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2020 року у справі № 130/2319/17-ц вказано, що потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя. Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об єкті, який є спільним сумісним майном, не входить до складу спадщини. Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя. У разі, якщо майно, яке зареєстроване за спадкодавцем, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, той з подружжя, хто є живим, може подати заяву про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця. Неподання такої заяви не змінює правового режиму майна, яке входить до складу спадщини. Відповідно, заява одного із подружжя, хто є живим, про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця, підтверджує правовий статус майна померлого, як його особистого майна». Нотаріус повідомляє спадкоємців, які прийняли спадщину, про факт видання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні другому з подружжя. Спадкоємці особисто подають заяву про те, що їм повідомлено про видання свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя й у разі їх незгоди роз`яснено порядок звернення до суду. Відсутнім спадкоємцям таке повідомлення повинно бути надіслане поштою. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Відтак, частка померлого в спільному майні повинна бути виділена для отримання спадщини його спадкоємцями. У такій ситуації може існувати два варіанти розвитку подій: коли другий з подружжя співпрацює зі спадкоємцями; коли другий з подружжя НЕ співпрацює зі спадкоємцями. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя (колишнього з подружжя), що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності (ч. 2 ст. 71 ЗУ «Про нотаріат»). У питанні спадкування іншими спадкоємцями сфокусовано увагу на Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 570/997/19 Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника від 16.06.2021 року у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про право особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень ст. 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власностів порядку спадкування. Окрім того, рішенням суду встановлено, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя. За приписами ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені судом, не потребують доказування. Окрім того, наявні розходження у написанні прізвищ спадкодавця та спадкоємця, що такожсвідчить у даному випадку про вибрання неналежного способу захисту порушеного права, про що судом зазначено вище. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed