Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-04 00:00:00

У січні 2024 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування позову позивачка зазначила, що 7 жовтня 2021 року між сторонами було укладено шлюб, який зареєстровано у Великоберезнянському відділі державної реєстрації актів цивільного стану в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 7 жовтня 2021 року, актовий запис №52. У шлюбі в сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 06.05.2022 року. Вказується, що протягом тривалого часу сімейне життя сторін поступово погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, більше року вони не проживають разом, кожен має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю, часто виникають сварки, що негативно впливає на психологічний стан позивачки та кожен раз завдає душевних страждань. Позивачка зазначає, що шлюб бажає розірвати з тієї причини, що сімейне життя з відповідачем не склалося, у них різні погляди на вирішення питань сім`ї, через що виникають суперечки та непорозуміння. Почуття любові та поваги один до одного втрачено, шлюбні відносини припинені понад рік, спільне господарство не ведуть, збереження сім`ї неможливе. Спорів про поділ майна, що є спільною сумісною власністю, та про місце проживання дитини на даний час немає. В обґрунтування вимоги про стягнення аліментів позивачка зазначила, що відповідач є працівником органів внутрішніх справ, має стабільний дохід. Відповідач тривалий час не надає зароблених коштів на потреби дитини, вважає, що відповідач і в подальшому в добровільному порядку буде ухилятись від матеріального утримання дитини, тобто сплати аліментів. З урахуванням наведеного, позивачка просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку щомісячно, стягнути з відповідача судові витрати та витрати на надання їй правової допомоги. Ухвалою судді Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 6 лютого 2024 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху та позивачці надано час для усунення недоліків. Ухвалою судді Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 19 лютого 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач 26 березня 2024 року через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву, в якому висловив свою позицію щодо наведених позивачкою обставин та правових підстав позову. У поданому відзиві просив позов задовольнити частково. Не заперечив щодо розірвання шлюбу між ним та позивачкою. Розмір аліментів просив визначити у розмірі однієї чверті заробітку платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно. У стягненні з відповідача витрат за надання позивачу правової допомоги просив відмовити. 5 квітня 2024 року представник позивачки через канцелярію суду подав заяву, в якій просив приєднати до матеріалів справи розрахунок вартості правової допомоги та Акт приймання-передачі послуг. Сторони, будучи належним чином повідомленими про місце, час та дату розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Сочка І.І., будучи повідомленими про дату, час та місце проведення судового розгляду, в судове засідання не з`явилися. Представник позивачки через канцелярію суду подав заяву, в якій просить розглянути справу без їхньої участі. В заяві зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, а також вирішити питання про стягнення з відповідача сплаченого позивачкою судового збору, а також витрат на правову допомогу. У заяві також зазначив, що не заперечує щодо призначення аліментів в розмірі 1/4 всіх видів заробітку та доходів. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Хохрун І.І., будучи повідомленими про дату, час та місце проведення судового розгляду, в судове засідання не з`явилися. Представник відповідача через канцелярію суду подав заяву, в якій просить провести судовий розгляд справи №298/174/24 без їхньої участі. У поданій заяві зазначив, що не заперечує проти прийняття рішення про розірвання шлюбу та стягнення аліментів в частині 1/4 від заробітку (доходу) відповідача. Також зазначив, що заперечує проти задоволення витрат на правничу допомогу адвоката позивача в сумі 5000 гривень, просить задовольнити витрати на правничу допомогу в сумі 2500 гривень. Враховуючи неявку учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суддя, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень на них, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позов слід задовольнити частково, зважаючи на таке. Із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 7 жовтня 2021 року, судом установлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , 7 жовтня 2021 року зареєстрували шлюб у Великоберезнянському відділі державної реєстрації актів цивільного стану в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про що було складено відповідний актовий запис №52. Сторони мають дитину - дочку [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 6 травня 2022 року). Позивачка, вказуючи на наявність підстав для розірвання шлюбу та стягнення аліментів з відповідача, звернулася до суду з вказаним позовом за захистом своїх порушених прав. Спірні правовідносини з приводу припинення шлюбу, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами права, які містяться в главі 11 Сімейного кодексу\~України (далі - СК України). Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивачка скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги доводи позивачки, суд вважає, що причини, що спонукають її наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їхніх дітей, що має істотне значення, внаслідок чого позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, що визначено ч. 3 ст. 105 СК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст.112\~СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Положеннями ст.\~24\~СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Виходячи з аналізу наведених норм закону та встановлених судом обставин суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно та подальше спільне проживання лише суперечитиме інтересам останніх, що має істотне значення. При цьому, судом враховуються аргументи позивачки, наведені нею в позові, на підтвердження підстав для його задоволення, зокрема щодо припинення ведення спільного господарства, припинення спільного проживання, оскільки такі знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, дослідження зібраних по справі доказів, та не оспорювалися відповідачем. Більше того, відповідач у поданому відзиві на позовну заяву висловив свою позицію щодо розірвання шлюбу, шлюб просив розірвати. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд не вбачає підстав для зупинення провадження по справі, в зв`язку з наданням сторонам строку на примирення. Приймається до уваги судом і та обставина, що сторони будь-якого бажання щодо примирення та збереження сім`ї не висловили, хоча мали таку можливість. Вирішуючи вимоги позивачки про стягнення аліментів на дитину, суд виходить з наступного. Сторонами не оспорюється той факт, що дитина - донька [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю - позивачкою [PERSON] , вказана обставина підтверджується в тому числі в поданому відповідачем відзиві на позов. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами з приводу виконання обов`язку утримувати дітей, регулюються главою 15 Сімейного кодексу України. Статтею 180\~СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). У відповідності до вимог ч. 1 ст.\~182\~СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1-) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст.\~183\~СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Виходячи з аналізу наведених норм закону та встановлених судом обставин - неналежного виконання відповідачем обов`язку щодо матеріального утримання своєї дитини та відсутності домовленості між батьками щодо визначення способу виконання такого обов`язку, суд вважає, що порушене право позивачки, з якою проживає дитина, підлягає захисту шляхом постановлення рішення про стягнення аліментів. При цьому суд враховує аргументи позивачки, наведені нею на підтвердження обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, оскільки такі не спростовані відповідачем, хоча останній мав таку можливість, та підтверджені належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України. Суд зауважує, що право вибору способу стягнення аліментів належить тому з батьків, разом з яким проживає дитина. Водночас суд не погоджується із запропонованим до стягнення позивачкою розміром аліментів. При визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, суд у відповідності до вимог ст. 182 СК України, бере до уваги необхідність створення для дитини такого рівня життя, який був би достатнім для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, враховує права дитини на достатній життєвий рівень, та вважає за необхідне визначити аліменти, які підлягають стягненню з відповідача, у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), але не менше 50% встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Такий розмір аліментів, на переконання суду, буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку неповнолітньої доньки сторін по справі і є реально можливим для сплати відповідачем. Водночас, суд зважаючи на положення ст.182 СК України, враховує при визначені означеного вище розміру аліментів матеріальний стан позивача та відповідача, відсутність відомостей щодо незадовільного стану здоров`я відповідача, а також відсутність відомостей щодо наявності у останнього зобов`язань з приводу утримання інших осіб. Враховується судом і та обставина, що відповідач є працевлаштованим в Управлінні поліції охорони в Закарпатській області, обіймає посаду поліцейського, дохід останнього за період жовтень 2023 року - березень 2024 року становить 165257,21 грн., за місцем роботи та проживання характеризується виключно позитивно. У поданому суду відзиві відповідач висловив позицію з приводу стягнення аліментів та не заперечує щодо стягнення аліментів в розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу). Суд зауважує на тому, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Також, суд виходить з розумності та достатності розміру стягуваних аліментів, необхідних для задоволення потреб на утримання дитини, виходячи з реальної можливості відповідача такий розмір аліментів сплачувати щомісячно, не порушуючи прав останнього. При вирішенні вимог в частині стягнення аліментів суд застосовує норми права, які містяться в ст.ст.\~141,\~150,\~155,\~180-183\~СК України та на окремі з яких вірно посилається позивачка у поданому позові. Згідно ч.1 ст.191\~Сімейного кодексу\~України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. На підставі п.1 ч.1 ст.430\~ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів підлягає обов`язковому негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне в порядку\~ст. 141 ЦПК України\~стягнути з відповідача на користь позивачки 1211 гривень 20 копійок судового збору, сплаченого останньою при звернені до суду з позовною вимогою про розірвання шлюбу, а також 1211 гривень 20 копійок в доход держави. У позовній заяві позивачка просила також стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до п. 1 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Частинами 2, 3\~ст. 137 ЦПК України\~передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу представником позивачки надано такі докази: копію договору про надання правової допомоги від 01.03.2024 року, укладеного між [PERSON] та адвокатом Сочка Іваном Івановичем; копію Ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АО №1054657; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №21/707, виданого головою Закарпатської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури 07.11.2011, на ім`я [PERSON] ; копію акту приймання-передачі наданих послуг відповідно до Договору про надання правової допомоги, акт від 05.04.2024, а саме: виконавець надав, а замовник прийняв юридичні послуги з надання правової допомоги та представництва інтересів замовника у справі №298/174/24 в якості позивача, справа про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Вартість послуг виконавця за цим актом складає 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок, станом на 05.04.2024; розрахунок вартості правової допомоги (станом на 05.04.2024) в якому: вивчення наданих замовником документів, тривалістю 0.5 години на суму 500 грн.; перегляд законодавчої бази, пошук і вивчення судової практики, тривалістю 0.5 години на суму 500 грн.; надання консультації замовнику, тривалістю 1 година на суму 1000 гривень; підготовка позовних матеріалів тривалістю 1 година на суму 1000 гривень; прибуття до суду та участь в засіданнях суду першої інстанції тривалістю 2 години на суму 2000 грн. Розрахунок містить відмітку про те, що кошти в сумі 5000 грн. отримано 05.04.2024 р. [PERSON] (підпис). Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 року №23-рп/2009 щодо офіційного тлумачення статті 59 Конституції України, яка гарантує право на професійну правничу допомогу, зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Разом з тим, у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial