Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-03 00:00:00

До Суворовського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальність «Луї Дрейфус компані Україна» в особі директора Карпенко Олександра Петровича в якій просив визнати незаконним та скасувати наказ №222-В від 18.12.2023 року про відрядження. Крім того, просив зобов`язати ТОВ «Луї Дрейфус Компані України» (ЄДРПОУ 30307207) в особі генерального директора [PERSON] , в порядку передбаченому ст. ст. 2-2 та 141 КЗПП України припинити застосування практик МОБІНГУ щодо менеджера з оптової торгівлі Одеського офісу ТОВ «ЛДКУ» [PERSON] . Позов мотивований тим, що 01.08.2023 року на виконання рішення суду, наказом №142 від 01.08.2023 року позивача допущено/поновлено на роботі у ТОВ «ЛДКУ» та починаючи з 01.08.2023 року він працює у ТОВ «ЛДКУ» та виконує свої обов`язки згідно до умов трудового договору. При цьому, в провадженні Ізмаїльського міськрайонного суду перебуває справа №946/9103/22 про зобов`язання ТОВ «ЛДКУ» в особі генерального директора [PERSON] виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу. 18.12.2023 року роботодавцем у особі заступника Генерального директора ТОВ «ЛДКУ» [PERSON] , порушуючи вимоги ст.ст. 2-2 та 141 КЗпП України з метою здійснення на нього особисто психологічного тиску видано наказ №222-В від 18.12.2023 про термінове, строком на один день, на 19.12.2023 року, відрядження до міста Києва. Згідно до пункту першого наказу позивача, відряджено до міста Києва з метою нібито вирішення виробничих питань. У проведенні перемовин дистанційно йому відмовлено. Посилаючись на те, що жодних доручень про виконання своїх трудових обов`язків, зміни робочого місця та посади, виконання яких могло б пояснити, раптово виниклу необхідність прибуття позивача до міста Києва з міста Одеси, останній не отримував і жодні роз`яснення з цього приводу відсутні, при цьому керівництво ТОВ «ЛДКУ» по відношенню до нього особисто систематично практикує МОБІНГ, а саме застосовує психологічне насильство, розуміючи його скрутне становище намагається обтяжити його й матеріально, створюючи незручності у побуті, яке полягає у тому, що шляхом застосування практик мобінгу намагається змусити його, у тому числі до будь-яких поступок у суді, позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом. В матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальність «Луї Дрейфус компані Україна»- адвоката Тетері С.І., в якому представник просила закрити провадження у справі № 523/22597/23 у частині позовної вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛУЇ ДРЕЙФУС КОМПАНІ Україна» про визнання незаконним і скасування наказу № 222-B від 18.12.2023 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 Цивільного процесуального кодексу України, а в іншій частині позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛУЇ ДРЕЙФУС КОМПАНІ УКРАЇНА" залишити без задоволення. Відзив мотивований тим, що на наступний день після видачі цього наказу- 19.12.2023 року Товариство видало наказ № 222.1-В, яким скасувало зазначене відрядження для позивача. Отже, оспорюваний наказ ТОВ "ЛДК УКРАЇНА" № 222-В від 18.12.2023 року у зв`язку зі скасуванням відрядження наказом № 222.1-В від 19.12.2023 року втратив чинність і не створює жодних правових наслідків для [PERSON] , а, відтак, не може порушувати ані права позивача, а тому на підставі п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України, провадження в цій частині необхідно закрити. \~ \~ \~ \~Представник зазначила, що направлення [PERSON] у відрядження наказом № 222-В від 18.12.2023 року було здійснено згідно з чинним законодавством та укладеним з ним трудовим договором і не має ознак мобінгу. Так, за умовами укладеного між сторонами трудового договору ТОВ "ЛДК УКРАЇНА" в особі Генерального директора або його заступника має право направляти [PERSON] у відрядження, на що він погодився при укладенні цього договору, а позивач має виконувати розпорядження уповноважених осіб Товариства щодо відряджень. При цьому, встановлення позивачу інвалідності 2 групи, не обмежувало відповідача у направленні його у відрядження. Крім того, у діях відповідача самі по собі відсутні ознаки мобінгу, визначені у ч. ч. 1, 2 ст. 2-2 КЗпП України, оскільки направлення ТОВ "ЛДК УКРАЇНА" [PERSON] у відрядження не має ознак психологічного та/або економічного тиску, визначених у ч. 2 ст. 2-2 КЗпП України, відсутні докази того, що це створило стосовно позивача напружену, ворожу, образливу атмосферу в колективі і було спрямоване на приниження його честі та гідності, ділової репутації. Як вбачається з наказу № 222-В від 18.12.2023 року, відрядження мало на меті вирішення виробничих питань у м. Київ за зареєстрованим місцезнаходженням Товариства. Крім того, генеральний директор ТОВ "ЛДК УКРАЇНА" [PERSON] не видавав наказ, який оспорює позивач, і не вчиняв відносно нього дій, які позивач вважає такими, що мають ознаки мобінгу. Позивач у судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову. Вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд у судовому засіданні встановив наступне. Згідно наказу № 222-В від 18.12.2023 року, відряджено менеджера в оптовій торгівлі [PERSON] [INFO] (на 1 к.д.) з м.Одеса до м.Київ, з метою вирішення виробничих питань. Здійснити розрахунок добових згідно з наказом №78 від 12.10.2021 р. у розмірі 320 гривень за добу. ( а.с.6) [PERSON] оформлено посвідчення про відрядження ( а.с.7). У зв`язку з корегуванням плану виробничих питань скасовано відрядження менеджера в оптовій торгівлі [PERSON] 19 грудня 2023 року (на 1 к.д.) до м.Київ, що підтверджується копією наказу 222.1-В від 19.12.2023 року. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу №222-В від 18.12.2023 року про відрядження, суд прийшов до наступного. Позивач звертаючись до суду з вказаними позовними вимогами останні обґрунтовує відсутністю необхідності у терміновому відрядженні та видання вказаного наказу з метою тиску на нього. За загальними\~правилами доказування,\~визначеними статтями\~12, 81\~ЦПК України,\~кожна сторона\~зобов`язана\~довести ті\~обставини, на\~які вона\~посилається як\~на підставу\~своїх вимог\~і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша\~статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).\~Достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша\~статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному\~та безпосередньому\~дослідженні наявних\~у справі\~доказів.\~Жодні докази\~не мають\~для суду\~заздалегідь встановленої\~сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності.\~Суд надає\~оцінку як\~зібраним у\~справі доказам\~в цілому,\~так і\~кожному доказу\~(групі\~однотипних доказів),\~який міститься\~у справі,\~мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, позивач, розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, не надав суду жодного доказу в порядку ст.ст.\~76-80, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України\~на підтвердження наявності обставин, що обґрунтовують позовні вимоги, а саме, що наказ про\~відрядження \~не відповідає\~вимогам трудового\~законодавства,\~зокрема трудовому\~договору \~укладеному між\~сторонами.\~За такого\~доводи щодо\~ незаконності\~наказу про\~відрядження є\~бездоказовими припущеннями,\~а на\~припущеннях суду\~заборонено ухвалювати\~судове рішення\~(частина\~шоста статті\~81 ЦПК України). \~Стосовно скасування наказу про відрядження то суд зазначає, що вказаний наказ скасований, а тому в цій частині позову суд відмовляє. Щодо посилання сторони відповідача про необхідність закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. Скасування наказу\~про відрядження,\~який \~оскаржується \~позивачем,\~як незаконний,\~ \~і проти\~чого фактично\~заперечує відповідач,\~не свідчить\~про те,\~що останній\~був виданий\~ правомірно\~й зазначене\~не вказує\~на відсутність\~спору між\~сторонами.\~При цьому\~позивач не\~погоджується із\~законністю наказу,\~а роботодавець\~вважає оскаржуваний\~наказ законним. Відсутністю предмета спору було б скасування роботодавцем свого ж наказу як незаконного. Вирішуючи позовні вимоги в частині зобов`язання ТОВ «Луї Дрейфус Компані України» (ЄДРПОУ 30307207) в особі генерального директора [PERSON] , в порядку передбаченому ст. ст. 2-2 та 141 КЗпП України припинити застосування практик мобінгу, суд прийшов до наступного. Згідно\~ст.2-2\~КЗпП України: «Мобінг (цькування) - систематичні (повторювані) тривалі умисні дії або бездіяльність роботодавця, окремих працівників або групи працівників трудового колективу, які спрямовані на приниження честі та гідності працівника, його ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення ним трудових прав та обов`язків, що проявляються у формі психологічного та/або економічного тиску, зокрема із застосуванням засобів електронних комунікацій, створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери, у тому числі такої, що змушує його недооцінювати свою професійну придатність. Формами психологічного та економічного тиску, зокрема, є: створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери (погрози, висміювання, наклепи, зневажливі зауваження, поведінка загрозливого, залякуючого, принизливого характеру та інші способи виведення працівника із психологічної рівноваги); безпідставне негативне виокремлення працівника з колективу або його ізоляція (незапрошення на зустрічі і наради, в яких працівник, відповідно до локальних нормативних актів та організаційно-розпорядчих актів має брати участь, перешкоджання виконанню ним своєї трудової функції, недопущення працівника на робоче місце, перенесення робочого місця в непристосовані для цього виду роботи місця); нерівність можливостей для навчання та кар`єрного росту; нерівна оплата за працю рівної цінності, яка виконується працівниками однакової кваліфікації; безпідставне позбавлення працівника частини виплат (премій, бонусів та інших заохочень); необґрунтований нерівномірний розподіл роботодавцем навантаження і завдань між працівниками з однаковою кваліфікацією та продуктивністю праці, які виконують рівноцінну роботу. Вимоги роботодавця щодо належного виконання працівником трудових обов`язків, зміна робочого місця, посади працівника або розміру оплати праці в порядку, встановленому законодавством, колективним або трудовим договором, не вважаються мобінгом (цькуванням). Вчинення мобінгу (цькування) заборонено. Особи, які вважають, що вони зазнали мобінгу (цькування), мають право звернутися із скаргою до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та/або до суду.». Згідно ч. 4\~ст. 263 ЦПК України, 4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2020 у справі № 757/1782/18: «Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.». Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.08.2021 у справі № 438/1673/13-ц: «Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.». ЄСПЛ вказав, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції). Вчинення щодо позивача мобінгу останній обгрунтовує тим, що наказ №222-В від 18.12.2023 про термінове відрядження до міста Києва, було видано з метою здійснення на нього психологічного тиску та у такий спосіб керівництво по відношенню до нього особисто систематично практикує мобінг. Однак, направлення позивача у відрядження не свідчить про вчинення мобінгу по відношенню до позивача, оскільки це право роботодавця, і сприйняття цієї ситуації позивачем як мобінгу є помилковим. Будь-яких конкретних, правових, беззаперечних доказів, які б свідчили або давали суду саме правові підстави для висновку про вчинення по відношенню до позивача мобінгу з боку відповідача чи працівників відповідача суду не надано. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі в зв`язку з їх не обґрунтованістю та не доведеністю належними, достатніми та допустимими доказами. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, а також враховуючи, що позивач є інвалідом 2 групи, а отже звільнений від сплати судового збору, судові витрати необхідно віднести за рахунок держави. Доказів про понесення судових витрат відповідачем, суду не надано.

Outcome: dismissed