Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з заявою, в якій просить винести рішення про усиновлення нею повнолітнього [PERSON] , [INFO] , записавши її матірю останнього. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з 19.11.1988 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . На час реєстрації шлюбу її чоловік мав сина [PERSON] , [INFO] , біологічна мати якого померла [INFO] . Фактично з десяти років заявниця стала для [PERSON] матір`ю, вона називає його сином, а він її мамою. Необхідність усиновлення зумовлена бажанням досягти юридичного оформлення родинного зв`язку, який вже фактично наявний. Даний факт надасть право [PERSON] на спадкування її майна як матері, оскільки остання своїх дітей не має, на представлення її інтересів, а також зумовить виникнення взаємних прав та обов`язків проявляти турботу та надавати допомогу один одному. Її чоловік [PERSON] не заперечує проти усиновлення нею його сина [PERSON] , а також сам [PERSON] щодо його усиновлення не заперечує. В судовому засіданні заявниця [PERSON] та її представник адвокат Неживок І.В. заявлені вимоги підтримали. Заінтересована особа [PERSON] подану заяву підтримав, проти усиновлення його [PERSON] не заперечує. Заінтересована особа [PERSON] подану заяву підтримав та надав свою згоду на усиновлення заявницею його повнолітнього сина. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши письмові докази, вважає, що заява задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст.ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що заявниця [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] з 19.11.1988 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 19.11.1988 року (а.с. 6). У [PERSON] від попереднього шлюбу є повнолітній син [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 09.08.1978 року - а.с. 7), біологічна мати якого [PERSON] померла [INFO] (копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 26.01.2024 року - а.с. 8). Згідно копії посвідчення серії [NUMBER] від 15.08.2002 року заявниця [PERSON] з 01.04.2002 року є інвалідом 2 групи загального захворювання довічно (а.с. 11). Відповідно до письмової заяви від 03.02.2024 року [PERSON] надає згоду на усиновлення заявницею його сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Відповідно до письмової заяви від 03.02.2024 року [PERSON] висловлює бажання та надає згоду на усиновлення його [PERSON] (а.с. 10). Відповідно до ч. 1 ст. 207 Сімейного кодексу України усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Статтею 208 Сімейного кодексу України визначено, що усиновленою може бути дитина (стаття 6 цього Кодексу). У виняткових випадках суд може постановити рішення про усиновлення повнолітньої особи, яка не має матері, батька або була позбавлена їхнього піклування. У цьому разі суд бере до уваги сімейний стан усиновлювача, зокрема, відсутність у нього своїх дітей, та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 211 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі усиновлення повнолітньої особи різниця у віці не може бути меншою, ніж вісімнадцять років. Відповідно до ч. 1 ст. 212 СК України не можуть бути усиновлювачами особи, які: 1) обмежені у дієздатності; 2) визнані недієздатними; 3) позбавлені батьківських прав, якщо ці права не були поновлені; 4) були усиновлювачами (опікунами, піклувальниками, прийомними батьками, батьками-вихователями) іншої дитини, але усиновлення було скасовано або визнано недійсним (було припинено опіку, піклування чи діяльність прийомної сім`ї або дитячого будинку сімейного типу) з їхньої вини; 5) перебувають на обліку або на лікуванні у психоневрологічному чи наркологічному диспансері; 6) зловживають спиртними напоями або наркотичними засобами; 7) не мають постійного місця проживання та постійного заробітку (доходу); 8) страждають на хвороби, перелік яких затверджений центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 9) є іноземцями, які не перебувають у шлюбі, крім випадків, коли іноземець є родичем дитини; 10) були засуджені за кримінальні правопорушення проти життя і здоров`я, волі, честі та гідності, статевої свободи та статевої недоторканості особи, проти громадської безпеки, громадського порядку та моральності, у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, а також за злочини, передбачені статтями 148, 150, 150-1, 164, 166, 167, 169, 181, 187, 324, 442 Кримінального кодексу України, або мають непогашену чи не зняту в установленому законом порядку судимість за вчинення інших кримінальних правопорушень; 11) за станом здоров`я потребують постійного стороннього догляду; 12) є особами без громадянства; 13) перебувають у шлюбі з особою, яка відповідно до пунктів 3-6, 8 і 10 цієї статті не може бути усиновлювачем. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав необхідно виходити з положень Конституції України і додержуватися норм Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Законів України «Про охорону дитинства» та «Про міжнародне приватне право», Конвенції про права дитини, Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах і Протоколу до неї 1997 року, інших нормативно-правових актів України з питань захисту прав дитини, усиновлення, опіки і піклування. Пунктом 3 вказаної постанови визначено, що у зв`язку із включенням у СК правових норм про усиновлення повнолітньої особи необхідно брати до уваги, що така особа може бути усиновлена лише у виняткових випадках, зокрема якщо вона є сиротою або була позбавлена батьківського піклування до досягнення повноліття. Враховуючи винятковий характер права на усиновлення повнолітньої особи, суди мають установлювати при розгляді справ цієї категорії додаткові обставини, зокрема необхідність усиновлення і неможливість оформлення іншого правового зв`язку між особою, яку бажають усиновити, та особою, яка хоче це зробити (складення заповіту тощо). При цьому звернення до суду із заявою про усиновлення не повинно бути зумовлене бажанням досягти іншого правового наслідку, ніж юридичне оформлення родинного зв`язку (можливо, вже наявного фактично). Слід також з`ясовувати наявність чи відсутність в усиновлювача своїх дітей. Закон не встановлює заборони на усиновлення повнолітньої особи тією, яка має власних дітей, проте на цей факт необхідно зважати, виходячи з обставин, що визначають можливість рідних дітей бути спадкоємцями. У кожному конкретному випадку суд при вирішення питання про усиновлення повнолітньої особи може врахувати й інші обставини. У СК не встановлено максимального віку повнолітньої особи, яка може бути усиновлена, однак визначено мінімальну різницю у віці між нею та усиновлювачем - не менше вісімнадцяти років. Під час розгляду справи судом не встановленовиняткових випадків для усиновлення [PERSON] повнолітнього [PERSON] та заявницею не доведено доцільності такого усиновлення, що відповідало б інтересам вказаних осіб. В судовому засіданні не було доведено необхідність усиновлення та неможливість оформлення іншого правового зв`язку між особою, яку бажають усиновити, та особою, яка хоче це зробити, зокрема складення заповіту, оскільки заявниця метою усиновлення ставить саме спадкування [PERSON] її майна. А проявляти турботу та надавати допомогу один одному сторони можуть і без юридичного оформлення родинного зв`язку. Крім того, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що заявниця відповідно до ст. 212 Сімейного кодексу України не є особою, яка не може бути усиновлювачем, зокрема того, що вона є дієздатною особою, має задовільний стан здоров`я, не потребує стороннього догляду, не перебуває на обліку або на лікуванні у психоневрологічному чи наркологічному диспансері, не має непогашеної чи не знятої судимості тощо. Таким чином, аналізуючи зібрані та досліджені в судовому засідання докази, суд приходить до висновку про необґрунтованість поданої заяви [PERSON] про усиновлення повнолітнього [PERSON] , [INFO] , з огляду на що у її задоволенні відмовляє. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed