Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-03 00:00:00

23.06.2023 [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє [PERSON] , звернувся до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 15.05.2018 на умовах договору позики позивач надав [PERSON] грошові кошти в сумі 23000 дол. США, які остання зобов`язалась повернути у строк до 30.05.2021 та написала власноручно розписку. Грошові кошти були позичені на придбання автомобіля TOYOTA PRADO. [PERSON] отримала в борг кошти для придбання автомобіля перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , який використовували для задоволення сімейних потреб. Таким чином, грошові кошти були використані для задоволення потреб сім`ї, придбаний автомобіль є спільним майном подружжя, а отже заборгованість відповідачів є солідарною. Борг не повернуто, [PERSON] будь-яких контактів з позивачем уникає, тому він просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором позики. Ухвалою судді від 29.08.2023 відкрито провадження та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження, копія якої була направлена сторонам та відповідачам визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачі у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подали. Ухвалою суду від 10.01.2024 закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. 16.02.2024 відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що за час спільного життя і придбання автомобілю [PERSON] жодного разу не повідомляла його, що має намір отримати позику для придбання автомобіля і все майно ними було придбано за наявні в родині спільні кошти. Заявляє, що ніяких позик він з [PERSON] за час шлюбу на придбання автомобіля не отримували, а автомобіль був придбаний за їхні спільні кошти. Також, на цей час в Октябрському районному суді м. Полтави на розгляді знаходиться цивільна справа №645/509/21 за його позовом про стягнення з [PERSON] 1/2 частину вартості автомобіля Toyota Lend Cruiser Prado 2008 року випуску, чорного кольору, держ.№ [NUMBER] , в сумі 100000,00 грн. Факт того, що розписка написана [PERSON] і кошти отримані за час шлюбу не свідчить про те, що договір позики було укладено в інтересах сім`ї, і кошти використано в інтересах сім`ї, що [PERSON] давав згоду на укладення такого договору і знав про нього, також не доведено, що саме ці передані позивачем кошти [PERSON] були витрачені на придбання автомобіля в інтересах сім`ї. У зв`язку з чим у задоволені позову відносно нього просить відмовити. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, представник позивача подав заяву про розгляд справи без їх участі, на позовних вимогах наполягають. Відповідач [PERSON] подала заяву про визнання позову. Зазначила, що 15.05.2018 в інтересах сім`ї отримала від [PERSON] позику в розмірі 23000 дол. США на купівлю автомобіля Toyota Prado, яким вони користувалися як подружжя. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило. Відповідно до ст. 247 ЦПК України в зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши позовну заяву та письмові докази у справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначенні родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду та такої якості (ст. 1046 ЦК України). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі 6-1103цс16, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, від 18 вересня 2013 року №6-63цс13 та постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16-ц. 15 травня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого позикодавець передав у власність позичальнику 23000 дол. США, для придбання автомобіля Toyota Prado, строком до 30.05.2021 (а.с.6). [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.10.2015, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, та 20.06.2020 шлюб між ними було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.7-8). Оцінюючи зміст зазначеного договору, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, відповідно до яких відповідач зобов`язалася повернути позивачу борг в сумі 23000 дол. США до 30.05.2021. Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 629 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом частин 1-3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Наявність у позивача оригіналу розписки та відсутність розписки про виконання боргового зобов`язання, свідчить про неповернення боргу відповідачем. Відповідач [PERSON] під час розгляду справи не довела виконання свого зобов`язання. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] не виконала передбачені договором позики і законом зобов`язання, внаслідок чого утворилася заборгованість за договором позики, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги до неї підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог частин 2, 4 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Зазначені норми матеріального права презюмують факт спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя. Щодо позовних вимог до [PERSON] суд зазначає, що аналізуючи зазначену вище статтю, під час укладення договору позики, обов`язковою умовою є укладення її в інтересах сім`ї. Проте, ні умовами договору позики у формі розписки від 15.05.2018, ні будь-якими іншими доказами, позивачем не доведено, що [PERSON] надав згоду на укладення договору позики, що [PERSON] на позичені кошти придбала автомобіль для сім`ї, і тому договір позики грошових коштів укладався саме в інтересах сім`ї, а отже не доведено, що отримані грошові кошти є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог до [PERSON] необхідно відмовити. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові в справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18 від 16 січня 2019 року, відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Велика Палата прийшла до висновку, що гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема кредиту, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1054 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає до стягненню сплачений судовий збір. Враховуючи, що представником позивача разом із позовом подана заява про розгляд питань про розподіл судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог, суд не розглядає питання про витрати на правничу допомогу.

Outcome: partial