Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

Позивачка, в особі свого представника - адвоката Калініченко О.В. звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м.Києва» про встановлення порядку користування квартирою, поділ особового рахунку. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що квартира [ADDRESS] , є неприватизована і була надана на підставі ордера № 467 від 19.08.1992 року, на родину з чотирьох осіб: [PERSON] (мати), [PERSON] (вітчим), [PERSON] (сестра), [PERSON] (позивачка). З часом у спірну квартиру було приписано сина позивачки [PERSON] , а також ще дві невідомі їй особи. У спірній квартирі проживають відповідачі, окрім [PERSON] .. Оскільки позивачка має тяжке захворювання, а через постійні неузгодження та непорозуміння, вони з сином були вимушені тимчасово виїхати із спірної квартири для проходження лікування та реабілітації, але мають наміри повернутись у квартиру за місцем реєстрації. Крім того відповідачка [PERSON] постійно чинить перешкоди у користуванні житлом, влаштовує сварки, неодноразово викликалася поліція. Проте між сторонами щодо розподілу комунальних платежів не досягнуто, інколи відповідачі не надають коштів на оплату комунальних платежів, хоча ними користуються, у зв`язку з чим постійно виникає заборгованість. Посилаючись на викладене, позивачка просила суд поділити особовий рахунок по сплаті житлово-комунальних послуг на квартиру [ADDRESS] між нею та відповідачами та визначити порядок користування спірною квартирою. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 19.02.2022 року вказану цивільну справу було прийнято до свого провадження та призначено до розгляду в підготовчому засіданні. 21.10.2022 року відповідачкою [PERSON] через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого заперечує проти позовних вимог та зазначає, що позивачі протягом 25 років не проживають у спірній квартирі, а проживають за іншою адресою. Наразі в одній кімнаті спірної квартири проживають вона з чоловіком, в іншій кімнаті син з донькою, а у третій кімнаті мати, [PERSON] .. Оплату за комунальні послуги здійснює вона, а тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 04.11.2022 через канцелярію суду відповідачкою [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що після укладення шлюбу 06.06.1997 року, позивачка [PERSON] у спірній квартирі не проживала жодного дня. Фактичне її місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Її син [PERSON] також не проживав у спірній квартирі, крім того має своє власне житло, яке дісталося йому у спадок від бабусі. Щодо вимоги про поділ особового рахунку по сплаті комунальних послуг зазначає, що такий поділ неможливий, оскільки квартира перебуває у власності держави, а відтак просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 30.11.2022 на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , 3-особи: [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яка згідно ухвали, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 21.02.2022 була прийнята до спільного розгляду з первинним позовом. 27.03.2023 до суду від [PERSON] , [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, поданий представником - адвокатом Калініченко О.В., зі змісту якого відповідачі заперечували проти заявлених позовних вимог посилаючись на те, що [PERSON] не має власного майна, отриманого у спадок від бабусі, оскільки [PERSON] є здорова і жива, позивачка [PERSON] має своє власне майно на відміну від відповідачів. Відповідачка [PERSON] тимчасово була вимушена покинути спірну квартиру через тяжке захворювання, із за неузгодження та постійних непорозумінь, чвар та сварок, та оскільки потребувала сторонньої допомоги син [PERSON] був змушений їхати з відповідачкою щоб доглядати за нею. У відповідачки 2 група інвалідності, а у її чоловіка 1 група інвалідності. Однак вони мають намір повернутися до спірної квартири за місцем їх реєстрації. Вказане вище, відповідачка вважає поважними причинами не проживання у спірній квартирі. Позивачка [PERSON] постійно чинить перешкоди у користування спірної квартири, влаштовує сварки. Також відповідачка зазначає, що разом з іншими відповідачами спірною квартирою цікавляться, витрати по утриманню житла несуть, що підтверджується доданими квитанціями. Коли були добрі відносини з позивачкою [PERSON] , кошти на оплату комунальних послуг надавались їй особисто у руки. Наразі до квартири потрапити неможливо, замки поміняні, ключів не видають. Крім того у 2021 році [PERSON] двічі подавала позовну заяву про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, потім подавала заяву про залишення позову без розгляду, а тому позивачка просила суд в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити. У підготовчому засіданні від 28 березня 2023 року за клопотанням представника позивача [PERSON] ухвалою, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 28.03.2023 було залучено співвідповідачами [PERSON] та [PERSON] . У підготовчому засіданні від 18.05.2023 представник позивачки (за первісним позовом) - адвокат Калініченко О.В. подала суду позовну заяву у новій редакції, яку згідно ухвали, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 18.05.2023 було прийнято та долучено до матеріалів справи. 23.05.2023 від відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] через канцелярію суду подано відзив на уточнену позовну заяву в якому заперечують проти позовних вимог та просять суд відмовити у їх задоволенні. Ухвалою, постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 21.12.2021 було закрито підготовчий розгляд справи та призначено судове засідання. У судовому засіданні представник позивачки (за первісним позовом) - адвокат Калініченко О.В. позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Зустрічний позов не визнала, посилаючись на обставини викладені у відзиві на зустрічний позов. У судовому засіданні відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Клименко А.В. вимоги зустрічної позовної заяви підтримали, просили суд про її задоволення, одночасно зазначили, що заперечують проти задоволення первісного позову. Відповідачі (треті особи за зустрічним позовом): [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , просили суд відмовити у задоволенні первинного позову та задовольнити зустрічний позов. Представник Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м.Києва» у судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлені судом належним чином. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не прибули, про розгляд справи повідомлені судом належним чином. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, показання свідків, суд дійшов наступних висновків. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1-2 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Особа вільна у виборі способу захисту цивільних прав судом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Судом установлено, що на підставі ордеру від 19 серпня 1992 року № 467,серії К, виданого виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів, матері позивачки, відповідачці [PERSON] , було надано житло - спірна квартира [ADDRESS] , що складається з трьох кімнат площею 41,67 кв. м. по [ADDRESS] на сім`ю з чотирьох осіб, вона, її чоловік - [PERSON] , позивачка - [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ) та відповідачка - [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON] ) (а.с.5 т.1). На день звернення до суду з вказаним позовом, у спірній квартирі зареєстровані семеро осіб - сторони у справі, що підтверджується Витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва наданим за електронним запитом суду від 13.09.2022 року (а.с.25 т.1). Статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК УРСР гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Житлові права охороняються законом, за виключенням випадків, коли вони здійснюються усупереч з призначенням цих прав або з порушенням прав інших громадян чи прав державних і громадських організацій. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 63 Житлового кодексу України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Стаття 64 ЖК УРСР, передбачає, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належить чоловік (дружина) наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно зі ст. 47 Житлового кодексу України, норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Позивачка в уточненій позовній заяві просить суд визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] , наступним чином: виділити у користування [PERSON] та [PERSON] кімнату, житловою площею 12,2 м. кв. та пов`язаний з нею балкон; виділити у користування [PERSON] та [PERSON] кімнату, житловою площею 12,3 м. кв.; виділити у користування [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] кімнату,житловою площею 17,3 кв. м. та пов`язаний з нею балкон; всі інші приміщення квартири залишити у спільному користуванні, це: коридор площею 9 та 3 кв. м., вбиральня, ванна, кухня площею 8,3 кв. м.. За змістом положень ст.ст. 103,104 Житлового кодексу Української РСР, договір найму жилого приміщення може бути змінено відповідно до вимог законодавства України. Член сім`ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. У разі відмовлення членів сім`ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку. Аналіз вказаних норм закону дає підстави для висновку про те, що наймач, член сім`ї наймача мають право вимагати укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, розмір площі якого не менше встановленої для надання одній особі. Відповідно до Порядку застосування в м. Києві Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів та Президії Київської міськради профспілок від 15 липня 1985 року № 582, в Києві рівень середньої забезпеченості жилою площею на одну особу дорівнює 9 кв. м, норма жилої площі для визнання особи такою, що потребує поліпшення житлових умов, - 7,5 кв. м. Як убачається з матеріалів справи, у спірній квартирі зареєстровано семеро осіб: позивачка - [PERSON] , відповідачка - [PERSON] , відповідач [PERSON] , відповідач - [PERSON] , відповідачка - [PERSON] та треті особи - [PERSON] , [PERSON] , а житлова площа спірної квартири становить 41,67 кв. м., тобто, визначення порядку користування квартирою призведе до погіршення житлових умов цих осіб, оскільки у даному конкретному випадку виходячи із розміру житлової площі спірного квартири на одну особу припадає 5,95 кв.м. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 18 жовтня 2018 року по справі 756/9713/16-ц. Таким чином, враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, та надані на їх доведення сторонами та їх представниками докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісних позовних вимог. При цьому, судом в тому числі прийнято до уваги, що син позивачки - [PERSON] , залучений нею в якості співвідповідача, відзиву на поданий матір`ю позов не подав, за викликами суду не прибув, а відтак суд позбавлений можливості вирішити позов позивачки [PERSON] з урахуванням вимог, що стосуються даного відповідача, оскільки у суду відсутня інформація, щодо його згоди з вимогами позивачки про виділення їй у спільне користування з сином кімнати, жилою площею 12,2 м.кв., а пояснення представника відповідача [PERSON] за зустрічним позовом - адвоката Калініченко О.В. не можуть бути враховані судом при вирішенні первісного позову з тих підстав, що чинним законодавством не передбачено представництво однією і тією ж особою позивачки та відповідача за поданим позивачкою [PERSON] первісним позовом у справі. Що стосується вимог зустрічного позову [PERSON] , [PERSON] суд зазначає наступне. Статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК УРСР гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Житлові права охороняються законом, за виключенням випадків, коли вони здійснюються усупереч з призначенням цих прав або з порушенням прав інших громадян чи прав державних і громадських організацій. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в обгрунтування зустрічних позовних вимог щодо факту не проживання відповідачів [PERSON] [PERSON] , [PERSON] у квартирі [ADDRESS] суду надали акт про не проживання від 21.07.2021року ( а.с.86 т.1), та крім того, акти про не проживання відповідача [PERSON] від 20.07.2011 року, 05.08.2015 року та 30.04.2015 року (а.с.83-85). За змістом положень стст. 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на підставі статті 71 ЖК УРСР та у визначеному статтею 72 ЖК УРСР порядку, передбачає обов`язкове з`ясування причин відсутності особи у жилому приміщенні, так як відсутність особи з поважних причин виключає визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати 6 - ти місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення перериває строк тимчасової відсутності. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила 6 - ти місяців. Виходячи з наведеного, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням (квартирою) у будинках державного і громадського житлового фонду, у разі їх відсутності у жилому приміщенні без поважних причин понад шість місяців. Конституційний суд України в мотивувальній частині свого Рішення від 14 листопада 2001 року №1-31/2001 №15-рп/2001 (справа щодо прописки) констатував: «Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною декларацією прав людини 1948 року (частина перша статті 13), міжнародним пактом про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 12), протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (сттатя2) та іншими міжнародно-правовими актами. Вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як інші права і свободи людини, є невідчужуваними та непорушним (стаття 21 Конституції України) Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). В ході розгляду справи, судом було допитано в якості свідків осіб, які надали наступні показання: Свідок [PERSON] показала суду, що вона є сусідкою відповідачів, 30 років живуть поруч. У квартирі проживають [PERSON] , тітка [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . [PERSON] не знає, вперше про неї чує. Ніколи не чула будь-яких скандалів чи суперечок. Заходить до сусідів і часто буває у гостях. Знає від т. [PERSON], що вона має ще одну доньку, знає, що вона живе у Києві. [PERSON] та [PERSON] не знає, жодного разу не бачила. У квартирі три кімнати, знає де хто живе. Акт про не проживання підписувала. Свідок [PERSON] показав суду, що проживає у кв. [ADDRESS] в одному будинку з відповідачами. [PERSON] його товариш, [PERSON] - це його бабуся. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] жодного разу не бачив, спірних ситуацій з приводу квартири не було. Знає, що наразі є проблеми, але раніше він ні про ніяких родичів не чув і не бачив. Згідно з вимогами чч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідачі за зустрічним [PERSON] [PERSON] не втрачали інтересу до квартири. Відсутність відповідачів за адресою спірної квартири, викликана конфліктною ситуацією, що виникла між сторонами, [PERSON] та [PERSON] не надано суду будь-яких доказів в обгрунтування їх твердження про порушення відповідачами за зустрічним [PERSON] та [PERSON] .. їх прав та прав інших співмешканців квартири. Відповідачі за зустрічним [PERSON] та [PERSON] підтверджують, що не проживають у спірній квартирі виключно з мотивів уникнення та подальшого розвитку конфлікту, однак мають намір повернутися до квартири на постійне проживання. Враховуючи вищевказані норми діючого законодавства, встановлені за наслідками розгляду справи обставини та досліджені на їх підтвердження докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог позивачів за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] , пред`явлених ними до [PERSON] та [PERSON] , які наділені правом на користування спірною квартирою та реалізацію такого права користування вказаним нерухомим майном на рівні із позивачами за зустрічним позовом та членами її сім`ї, а тому будь-яке обмеження відповідачам за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] у праві користування спірною квартирою є порушенням їх вищевказаного права, а відтак позов в даній частині не підлягає задоволенню судом. Що стосується вимог зустрічного позову про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Згідно електронного витягу суду Реєстру територіальної громади м. Києва, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований по [ADDRESS] . Разом з тим, факт не проживання відповідача [PERSON] у зазначеній квартирі підтверджується Актами від 20.07.2011 року, 05.08.2015 року, 30.04.2015 року, 21.07.2021 року про не проживання особи за місцем реєстрації, підписаним мешканцями будинку за адресою: [ADDRESS] , що засвідчені відповідальними особами. Дане підтверджується показами допитаних у судовому засідання свідків. За чисельними викликами у судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, доказів поважності причин свого не проживання за зареєстрованою у визначеному законом порядку адресою спірної квартири, чи вчинення перешкод у користуванні нею, суду не надав Таким чином, відповідач [PERSON] не проживаючи в спірній квартирі, але залишаючись зареєстрованим в ній, перешкоджає позивачам за зустрічним позовом у користуванні та розпорядженні спірним майном. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, виходячи із вище вказаного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м.Києва» про встановлення порядку користування квартирою, поділ особового рахункуне підлягають задоволенню судом. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] в частині вимог, пред`явлених до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Підстав для задоволення іншої частини зустрічних позовних вимог, пред`явлених до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд не вбачає.

Outcome: partial