Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

У вересні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби в Миколаївській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діяннями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури, втратою майна та власності, в якому просив стягнути з ГУ ДКС в Миколаївській області в порядку відшкодування моральної шкоди, завданої виключним цинізмом службовими особами правоохоронного органу виконавчої влади, який зобов`язаний служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання бпублічної небезпеки, в розмірі: 400 грн матеріальної шкоди за втрату кришки системного блоку комп`ютера, 200 000 грн шкоди за втрату теки з документами щодо виробничої діяльності, 2 000 000 моральної шкоди як справедливий та розумний; 10 000 грн судових витрат. В обгрунтування позову посилався на те, що в процесі кримінального провадження при складанні протоколу обшуку від 05.09.2017 року,у нього було тимчасово вилчене майно, яке в подальшому було арештовано і визнано речовим доказом у досудовому слідстві кримінального правопорушення за ч.3 ст. 191 КК України. 31.01.2020 року було закрито досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12017150020002867 - після встановлення прокуратурою Миколаївської області відсутності події вчинення ним цього кримінального правопорушення. Проте арештоване майно не було повернуто в повному обсязі. Після закриття кримінального провадження Новоодеським ВП ГУНП в Миколаївській області згідно актом приймання-передачі документів, речей від 03.04.2019 ( тобто через 19 місяців) йому була повернута частина арештованого мйана та не повернуті наступні докумети - про що він зазначив у Акті: тека з документами щодо виробничої діяльнсті, яку він збирав 10 років , що містила конфеденційну комеційну інформацію ( коди химічної сировини, постачальники, таблиці з порівнянням цін, адреси та контакти споживачів сировини, каталоги та прейскуранти постачальників) на 100 сторінках, а аткож міжнародні товарно-транспортних накладні (CMR). Згідно його посадових обов`язків, саме на нього було покладено обов`язки митного оформлення товарів, які приходять на адресу ТОВ "Роскосметика", де він працював.Після втарти цих матеріалів його виробничість праці знизилася в 10-ки разів, та він перестав на підприємстві виглядати кваліфікованим працівником, отже він був вимушений працювати в неробочий час для відновлення інформації проятгом двох років. крім того, ці втрачені відомості є його інтелектуальною власністю, яка може бути викорситана іншими особами. Також 26.03.2019 року йому було повернуто системний блок від комп`ютера в розукомлектованому вигляді, ва саме відсутня прва бокова кришка корпуса, яку він оцінює в 400 грн. Незаконність дій службових осіб правоохоронних органів досудвоого розсолідування в кримінальному проважженні № 120171500020002867 вже доведені судом при розгляді справи № 487/970/20. Проте питання про відшкодування шкоди за втрату та порчу майна тоді перед судом не ставилося, бо він сподівався на добровільне повернення майна або відшкодування його вартості. Отже, він з вини посадових осіб відповідача шляхом незаконного вилучення майна його було позбавлено гарантованого Конституцією України права власності. За цей час він зазнав моральної шкоди, яка полягала у порушенні його нормальних життєвих звязків, вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, відновлення порушених прав. Він переживав вкрай негативні емоції внаслідок втрати його майна, тривалого та умисного його неповернення, нерозгляду його звернень і ненадння ефективних способів правового захисту - отже справедливим розміром компенсації моральної шкоди за перенесення нервових та душевних страждань впродовж 1450 днів він вважаає 2 мільйони грн. У зв`язку із чим просив позов задовольнити та стягнути з відповідачів на його користь вказані суми. В жовтні 2022 року представником відповідача ГУНП в Миколаївській області надано відзив на позов, в якому позов не визнають, просять відмовити у його задволенні. Зазначають, що позивачем не надано жодного достеменного доказу впливу з боку відповідача та порушення його прав. В зазначеному рішенні суду жодним чином не встановлені обставини які стосуються предмету позову у вказаній справі, а щодо обставин незаконності проведення обшуку- то за ції дії судовим рішенням вже стягнута компенсація моральної шкоди на корсить [PERSON] . В жовтні 2022 року надійшла відповідь на відзив від позиваач, в якій звертає увагу на тривале та неодноразов умисне ігнорування відповідчаем його прав щодо пверненян вказаних речей та докмуентів, незаконно вилучених в ході обшуку. В жовтні 2022 року надійшла заява від відповідача ГУ ДКС в Миколаївській області, в якій позовні вимоги не визнають в повному обсязі, просять відмовити у їх задоволенні та справу розглядати у їх відсутність. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 вересня 2021 року відмовлено у відкритті провадження у вказаній справі. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 вересня 2021 року скасовано, а матеріали позовної заяви направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження. 20 грудня 2021 року ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва відведено суддю [PERSON] від розгляду вказаної справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.12. 2021 року визначено головуючого суддю Шолох Л.М. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 січня 2022 року суддю [PERSON] відведено від розгляду вказаної справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.01.2022 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 січня 2022 року справу прийнято до свого провадження суддею Саламатіним О.В. відкрито загальне позовне провадження та призначено до судового розгляду у підготовчому судовому засіданні. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.06.2022 року визначено головуючого у справі суддю Чулуп О.С. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 квітня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 жовтня 2023 року суддю [PERSON] відведено від розгляду вказаної справи. Розпорядженням в.о. керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва №291 від 16.10.2023 р. призначено повторний автоматизований розподіл справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.10.2023 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Гуденко О.А. Ухвалою судді Гуденко О.А, від 18.10.2023 року прийнято до провадження вказану справ ута призначено судове засідання у справі . Позивач [PERSON] подав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив про задволення позову з викладених підстав. Відповідач Державна казначейська служба України, подав відзив на позовну заяву та просив відмовити у задоволенні позову, справу розглядати у їх відсутність. Відповідач ГУНП у Миколаївській області подав відзив на позовну заяву та просив відмовити у задоволенні позову, справу розглядати у їх відсутність. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно посадової інструкції уповноваженого на роботу з митними органами (декларанта) ТОВ "Роскосметика", декларант здійснює оформлення вантажних таможених декларацій різних типів тощо. Суд звертає увагу на те, що належних доказів того, що позивач працював саме на посаді такого "декларанта" в ТОВ "Роскометика" та виконував передбачні цією посадвою інструкцією обов`язки - суду не надав взагалі. Згідно протоколу обшуку 05.09.2017 року за місцем мешкання [PERSON] вилучено картонну коробку з документацією ТОВ "Роскосметика" та інших підприємств в оригіналах та копіях ( без зазначення переліку та назви таких документів) , серед іншого і системний блок. Згідно Акту від 26.03.2019 року приймання передачі документів, речей між ТОВ Роскометика та СВ Новоодеським ВП ГУНП в Миколаївській області - останнє передало уповнаваженій особі на представництво [PERSON] - системний блок чорного кольору, вилучений за місцем мешкання [PERSON] .. У будові відсутня права бокова кришка.інших претензій щодо зовнішнього вигляду системного блоку немає. Згідно Акту від 03.04..2019 року приймання передачі документів, речей між ТОВ Роскометика та СВ Новоодеським ВП ГУНП в Миколаївській області - останнє передало [PERSON] -картонну коробку, в якій перебуває в копіях та оригіналах документація ТОВ "Роскосметика" та інших підприємств, яка була вилучена в ході обшуку за місцем мешкання [PERSON] . В акті зазначено перелік документів. [PERSON] при підписанні Акту вказано, що в момент передання документів в коробці не виявлено наступні документи , в тому числі папка чорного кольору , яка містить матеріали щодо характеристик сировини і мережної продукції компанії РОСкосметика з заначенням кодів ТНВЕД, класифікацій та особливостей товарів (не менше 100 аркушів). При цьому суд звертає увагу, що доказів того, що при проведенні обшуку 05.09.2017 року була вилучена саме така тека з документами і саме з перерахованими позивачем документами - суду не надано. В пртоколі обшуку в переліку вилученого майна взагалі не зазначено, які саме документи було вилучено ( зазначене лише про картонну коробку з документами ТОВ "Роскометика" та інших підприємств - в той час як позивач стверджує, що то були його власним чином зібрані документи, які належали йому особисто та були його інтелектуальною власністю) - при цьому [PERSON] підписав цей протокол без зауважень. Відповідно до ст. 418 ЦК України, право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом. Згідно ст. 420-421 ЦК України, до об`єктів права інтелектуальної власності, зокрема, належать: літературні та художні твори; комп`ютерні програми; компіляції даних (бази даних); виконання; фонограми, відеограми, програми організацій мовлення; наукові відкриття; винаходи, корисні моделі, промислові зразки; компонування напівпровідникових виробів; раціоналізаторські пропозиції; сорти рослин, породи тварин; комерційні (фірмові) найменування, торговельні марки (знаки для товарів і послуг), географічні зазначення; комерційні таємниці. Суб`єктами права інтелектуальної власності є: творець (творці) об`єкта права інтелектуальної власності (автор, виконавець, винахідник тощо) та інші особи, яким належать особисті немайнові та (або) майнові права інтелектуальної власності відповідно до цього Кодексу, іншого закону чи договору. Проте, позивач, зазначаючи, що втрачена тека з документами щодо виробничої діяльності містила конфеденційну комерційну інформацію ( коди химічної сировини, перелік постачальників, таблиці з порівнянням цін, адреси та контакти споживачів сировини, каталоги та прейскуранти постачальників) на 100 сторінках жодним чином не обгрунтував, до якого виду його інтелектуальної власності відносяться ці документи, чи саме він є творцем цих об`єктів, та не зазначив взагалі критеріїв оцінки вартості цієї власності саме у 200 000 грн. Рішенням від 16.06.2020 року у справі № 487/970/20 Заводського районного суду міста Миколаєва за позовом [PERSON] до Центрального відділу поліції ГУНП в Миколаївській області, Державної казначейської служби України, третя сторона: ТОВ "РосКосметика" про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування - позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду суму у розмірі 3000 гривень та суму сплачену за надання юридичної допомоги у розмірі 13000 гривень. В іншій частині позову відмовлено. Постановою від 16 вересня 2020р.колегії суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2020р. змінено, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції. Стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] 6000 грн. майнової шкоди і 3000 грн. моральної шкоди. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Як вбачається з вказаних судових рішень, [PERSON] зазначав, що 05 вересня 2017р. у його квартирі проведено обшук на підставі ухвали слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 серпня 2017р. в рамках кримінального провадження №120171500020002867 від 29 червня 2017р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.191 КК. За наслідками обшуку було складено протокол в заключній частині якого вказано про вилучення документів власника майна та інших підприємств, що суперечить вимогам п.3 ч.3 ст.104 КПК, оскільки серед цих документів були оригінали товаро-транспортних накладних (СМR) та заяви власника товарів щодо проведення санітарно-епідеміологічного контролю. 22 вересня 2017р. слідчий суддя Центрального районного суду м. Миколаєва постановив ухвалу про часткове задоволення клопотання начальника відділення СВ Центрального ВП ГУНП в Миколаївської області та накладено арешт на вилучене в ході проведеного обшуку майно: системний блок та картонну коробку, в якій перебуває документація в копіях та оригіналах ТОВ «Роскосметика» і інших підприємств. Ухвалою слідчого судді Новоодеського районного суду Миколаївської області від 29 грудня 2018р. скасовано арешт тимчасово вилученого майна і документів, в тому числі картонної коробки, в якій перебуває документація в копіях та оригіналах ТОВ «Роскосметика» і інших підприємств. Також судами встановлено, що на виконання цієї ухвали заступником начальника СВ Новоодеського ВП ГУНП в Миколаївській області за актом приймання-передачі від 03 квітня 2019р. йому хоча й передана картонна коробка з документацією ТОВ «Роскосметика» і інших підприємств, однак серед цих документів відсутні: оригінали міжнародних товаро-транспортних накладних (СМR), заяви на проходження санітарно-епідеміологічного контролю, папка з матеріалами, які стосуються характеристик сировини і готової продукції ТОВ «Роскосметика» (в цьому ж позові позивач зазначає про дещо інший вид докуиментів). За повідомленням заступника Головного слідчого управління національної поліції України від 16 квітня 2020 р. досудове розслідування в кримінальному провадженні №120171500020002867 від 29 червня 2017р. проводилось Новоодеським ВП ГУНП в Миколаївській області за результатами розслідування якого прийнято рішення про його закриття на підставі п.2 ч.1 ст.284 КК. Судом встанволено, що факт незаконного проведенням обшуку у квартирі [PERSON] та арешту на майно є доведеним. З огляду на вищенаведені факти, судами було зроблено висновок про наявність підстав для ухвалення рішення на користь [PERSON] , якому було завдано майнову і моральну шкоду внаслідок незаконного проведення в ході кримінального провадження №120171500020002867 від 29 червня 2017р. обшуку, незаконного накладення арешту на майно право на відшкодування якої у нього виникло у зв`язку із закриттям цього кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення (п.2 ч.1 ст.284 КК). За такого, суд не погоджується з запереченнями представника відповідача , що судовим рішеннями у вказаній справі вже відшкодовано шкоду позивачеві за усі дії, пов`язані з проведенням незаконного обшуку у йго помешканні, оскільки у вищевказаній праві позивачем було заявлено інший предмет позову. Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.Чинним законодавством України визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Дії (бездіяльність) органів досудового слідства, внаслідок яких було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України). При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили або відповідне рішення посадових осіб органу державної влади вищого рівня. Судом встанволено, що факт незаконного проведенням обшуку у квартирі [PERSON] та арешту на майно є доведеним ( справа № . Судами було зроблено висновок про наявність підстав для ухвалення рішення на користь [PERSON] , якому було завдано майнову і моральну шкоду внаслідок незаконного проведення в ході кримінального провадження №120171500020002867 обшуку в його квартирі 05.09.2017 року. За змістом п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Частиною другою статті вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Пунктом 5 частини першої статті 3 Закону передбачено, що у випадках незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, незаконного накладення арешту на майно громадянинові відшкодовуються моральна шкода. Відповідно до ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури, суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок, бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Частинами 1 - 3статті 23 ЦК України та роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості. За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Одним із самих найважливіших питань, які підлягають встановленню судом при вирішенні зазначеної категорії справ, є доведеність особою заподіяння їй моральної шкоди, внаслідок протиправних дій, оскільки не будь-які неправомірні дії і не будь-які моральні страждання, як-то тимчасові хвилювання, образи, чи незручності, можуть бути підтвердженням такої шкоди. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 5 від 31.03.1995 року у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19) зроблено висновок, що: «суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою». Згідно з ч.ч.5,6 ст.4 вказаного Закону, п.17 Положення про застосування вказаного Закону, затвердженого наказом Мінюсту України від 4 березня 1996 року № 6/5, Генеральної прокуратури України від 4 березня 1996 року № 3 та Мінфіну України від 4 березня 1996 року № 41, відшкодування моральної шкоди провадиться в разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 17 Положення про застосування вказаного Закону, встановлено, що передбачене частиною 5 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться в разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Як неодноразово зазначав Європейський Суд з прав людини, моральна шкода виникає внаслідок правопорушення (в тому числі порушення прав людини і основних свобод), а тому ухвалюючи рішення щодо порушення цих прав і свобод, суд одразу визначає можливість відшкодування моральної шкоди та її розміри, якщо про це просить заявник. Так, по справі « Мельниченко проти України 19.10.2004 року», суд повторює, «що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави». Згідно позовної заяви вбачається, що позивач зазнав моральної шкоди, яка полягала у порушенні його нормальних життєвих зв`язків, вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки він тривалий час був позбавлений можливості здійснювати та користуватися у повній мірі своїми законними правами, а саме належним йому майном, що було неправомірно вилучено під час обшуку, внаслідок чого пережив моральні страждання. У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року № 4 розяснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При прийнятті рішення щодо відшкодування моральної шкоди, суд враховує тривалість, характер, глибину та обсяг страждань позивача. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При визначенні розміру моральної шкоди, завданої [PERSON] незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд враховує глибину моральних і душевних страждань останнього, а також беручи до уваги конкретні обставини справи, характер моральних страждань, їх наслідки й інші негативні впливи, суд вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди завданий позивачу складає 3000 гривень. Задовольняючи частково вимоги про стягнення на користь позивача компенсації моральної шкоди, суд виходить із встановлених під час судового розгляду фактів щодо проведення незаконного обшуку у квартирі позивача, та незаконного вилучення належного йому на праві власності майна, а також допущеної неправомірної бездіяльності щодо тривалого неповернення вилученого у позивача майна ( більше півтора роки), внаслідок чого, [PERSON] було завдано моральну шкоду, яка полягає як у простих душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього , так і у моральних втратах у зв`язку з порушенням його нормальних життєвих зв`язків, неможливістю користуватися належним йому майном, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя (звернення за правовою допомогою, із запитами до органів поліції та прокуратури, із скаргами та цим позовом до суду). Відповідачами не доведено, що незаконні дії під час проведення обшуку щодо вилучення та тривалого неповернення певного майна позивача не викликали у останнього душевних страждань. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стандарт доказування, тобто ступінь доведеності обставин справи сторонами є питанням досить складним для Суду, яке він вирішує у кожній справі окремо. Загальне правило, сформульоване у рішенні по справі Ireland v. the United Kingdom (5310/71, § 161, 18 January 1978) наступним чином: оцінюючи докази Суд застосовуватиме стандарт доказування «поза розумним сумнівом», але додає, що такий доказ може слідувати з співіснування достатньо сильних, чітких та узгоджених припущень або інших схожих неспростованих презумпцій факту. В цьому контексті поведінка Сторін при отриманні доказу також приймається до уваги. Слід також наголосити, що переконливість кожного доказу доводиться у змагальній процедурі безпосередньо перед тим складом суду, який дає цьому доказу юридично значущу оцінку. Згідно зі ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч.1 ст. 263 ЦПК України). Статтею 4 Закону «Про порядок відшкодування шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбаченіпунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Майно, зазначене в пункті 2 статті 3 цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно. Вартість жилих будинків, квартир, інших споруд відшкодовується лише у разі, якщо зазначене майно не збереглося в натурі і громадянин відмовився від надання йому рівноцінного жилого приміщення з безоплатною передачею у його власність або у разі згоди на це громадянина. Вартість втраченого житла відшкодовується виходячи з ринкових цін, що діють на момент звернення громадянина про відшкодування шкоди. У разі ліквідації підприємств, установ, організацій, яким майно було передано безоплатно, або недостатності у них коштів для відшкодування шкоди вартість майна (частина вартості) відшкодовується за рахунок державного бюджету. Вартість майна визначається за цінами, що діють на момент прийняття рішення про відшкодування шкоди. У разі пошкодження майна завдана шкода відшкодовується повністю. Вирішуючи вимоги про відшкодування майнової шкоди, суд вважає доведеним, що позивачеві дійсно не була повернута кришка від системного блоку його комп`ютера, вартість якої він оцінює у 400 грн , які підлягають відшкодуванню на його користь. Доказів на спростування втрати цієї речі та її вартості выдповідачами суду не надано. Щодо стягнення матеріальної шкоди у розмірі 200 00 грн у відшкодування втрати інтелектуальної власності позивача у вигляді теки з документами, то у задоволенні цих вимог слід відмовити за їх недоведеністю , оскільки позивачем не надано жодних доказів не тільки існування цієї власності, але і, насамперед, оцінки її вартості, відповідно, не доведено факт заподіяння матеріальної шкоди в цій частині . За такого, вимоги позову про стягнення на користь позивача матеріальної шкоди як компенсації вартості вилученого при обшуку та втрачаеного майна, підлягають до часткового задоволення у розмірі 400 грн. Також вважає за необхідне зазначити, що відповідальною у цьому спорі на підставі ст.1176 ЦК, 4 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є держава, а тому присуджені кошти підлягають стягненню з Державного бюджету України. Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 р. у справі № 242/4741/16-ц. Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до ч. ч. 1 - 6 ст. 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування представником позивача надано копії документів : договір про надання правової допомоги № 20-07 від 05.04.2019 ( п.3 якого передбачає ціну договору 10 000 грн саме за надання правової допомоги щодо поноволення його прав відносно повернення майна та відшкодування збитків за його втрату органом лосудового розслідування у кримінальному провадженн № 12017150020002867) , квитанцію до прибуткового касового ордера № 536905 від 17.09.2021 на загальну суму 10 000 грн. , а також Акт приймання-передачі виконаних юридичних послуг адвокатом до договру про надання правової допомоги від 05.04.2019 року від 14.09.2021 року , згідно якого [PERSON] , та адвокат Бєлік В.Г. вчиняв певін дії щодо складання цивільного позову 21.08.2019 року , складання численних скарг в 2019 році, заяв - в 2020 -2021 роках, надання консультацій з правових питань 1150 грн та участь у судових засіданнях - 3000 грн. Проаналізувавши досліджені докази, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних вимог в частині відшкодування витрат на правову допомогу , також і з урахуванням пропорційно до задоволених позовних вимог, що становить - 3000 грн. Так, з матеріалів справи вбачається, що адвокат Бєлік В.Г. з`являвся до суду , приймав участьу засіданні суду апеляційної інстанції 29.11.2021 року, отже понесені позивачем витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 3000 грн за участь у судових засіданнях є обгрунтованою. Щодо інших наданих адвокатом послуг- то згідно Акту приймання-передачі виконаних юридичних послуг адвокатом до договору про надання правової допомоги від 05.04.2019 року від 14.09.2021 року - надані послуги протягом 2019-2020 років жодним чином не відностяться до розгляду даної цивліьної справи та звернення ждо суду з цим позовом 22.09.2021 року, а стсоуються наданих послуг у іншому кримінальному провадженні та дій щодо оскарження дій посадових осіб в межах КПК України- до звернення з даним позовом до суду в межах надання правової допомоги у кримінальному провадженні, у якому був проведений обшук та вилучено тимчасово вилучене майно. Отже, зазначені витрати хоча і є збитками позивача, не можуть вважатися судовими витратами на правову допомогу у даній конкретній цивільній справі. При цьому вимоги щодо відшкодування заподіяних збитків у зв`язку з витратами на правову допомогу для оскарження дій та бездіяльності працівників органу досудового розслідування в межах цієї справи позивач не заявляв. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору, від сплати якого позивач звільнений при зверненні з позовом до суду, підлягають компенсації за рахунок держави.

Outcome: partial