Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-11 00:00:00

[PERSON] 29.11.2023 року звернулася до суду з позовом, в якому просить стягнути з ЛКП «Залізничнетеплоенерго» безпідставно отримані кошти у розмірі 5477 грн. за період з 14.07.2014 року по лютий 2021 року, 3 % річних у розмірі 1634 грн. та 3000 грн. відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . З липня 2014 року ЛКП «Залізничнетеплоенерго» надає послуги центрального опалення до її квартири. Із розрахунку на оплату комунальних послуг за період з липня 2014 року по травень 2019 року вона дізналася, що відповідач стягує дві суми: одну суму за центральне опалення у розмірі 15941,70 грн., та другу суму у розмірі 3894,90 грн. невідомо за що. Вказала, що у її квартирі тривалий час опалювалося лише 24,5 м2, проте відповідач суму нарахувань не змінював, а продовжував нараховувати таку ж суму. 11.07.2023 року вона звернулася до ЛКП «Залізничнетеплоенерго» із претензією про повернення безпідставно сплачених коштів, проте відповідь їй так і не надали, у зв`язку з чим вона змушена звернутися за захистом своїх прав до суду. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 01.12.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. 25.01.2024 року від уповноваженого представника відповідача Бекерської О.І. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона зазначила, що з долученого до позовної заяви розрахунку заборгованості вбачається, що позивач оспорює нарахування суми за приєднане теплове навантаження за період з 14.07.2014 року по лютий 2021 року. Вказала, що тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання встановлені ЛКП «Залізничнетеплоенерго» постановою НКРКП №1746 від 10.12.2018 року, рішенням виконкому ЛМР №973 від 01.11.2021 року, рішенням виконкому ЛМР №1139 від 01.11.2021 року. Теплове навантаження будинку, визначене опитувальним листом проектної організації, множиться на умовно-постійну частину двоставкового тарифу на теплову енергію, ділиться на опалювальну площу будинку (визначається вартість умовно-постійної складової тарифу на 1 м2 опалювальної площі) та множиться на опалювальну площу приміщень кожного споживача. Опалювальна площа будинку на [ADDRESS] становить 9129,20 м2, а квартири [ADDRESS] /год. При множенні теплового навантаження будинку на встановлений тариф за одиницю теплового навантаження в місяць 32607,35 грн/Гкал/год, отримуємо вартість умовно-постійної частини послуги з постачання теплової енергії за місяць в цілому будинком (065601*32607,35+21390,75). В подальшому, при діленні на площу будинку та множення на площу квартири, отримуємо вартість умовно-постійної частини послуги з постачання теплової енергії за місяць на вказану квартиру (21390,75/9123,20*32,2=75,45). Щодо позовної вимоги про нарахування 3% річних у розмірі 1634 грн., то зазначила, що оскільки всі суми, які позивач сплачувала ЛКП «Залізничнетеплоенерго» є добровільними оплатами за послуги з теплопостачання, тому вважати вказані оплати боргом є помилковим висновком. Окрім того, з долученого до позовної заяви розрахунку заборгованості неможливо з?ясувати на яку суму та за який період проводилося нарахування 3% річних. Також, до матеріалів справи позивачем не долучено жодних доказів на підтвердження погіршення стану здоров?я та не наведено обґрунтувань причинного зв`язку між погіршенням здоров?я та діями ЛКП «Залізничнетеплоенерго». Нерозуміння правової природи здійснюваних нарахувань не є виключною зоною відповідальності суб`єкта, що проводить вказане нарахування. Підприємством вжито усіх заходів щодо доведення до відома споживачів інформації щодо тарифів та виду послуг. Крім цього, зазначила, що позивачем пропущений передбачений ст.257 ЦК України трьохрічний строк позовної давності для звернення до суду. У зв`язку з наведеним, просить в задоволенні позову відмовити. Ухвалою суду від 26.01.2024 року задоволено клопотання позивача, здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У поданій 20.02.2024 року відповіді на відзив позивач вказує, зокрема, що вона з письмовою претензією звернулася до відповідача з проханням повернути їй безпідставно сплачені кошти та роз?яснити їй, за що були такі нарахування. Проте, відповідь ЛКП «Залізничнетеплоенерго» так і надало, у зв?язку з чим вона змушена була звернутися за захистом своїх порушених прав до суду. Вважає, що позиція відповідача викладена у відзиві не відповідає фактичним обставинам справи, а також матеріальним нормам права. Представник відповідача 05.03.2024 року подала до суду заперечення, у якому зазначила, що нарахування вартості за двоставковим тарифом здійснюється в рамках чинного законодавства, двоставковий тариф є чинним та не скасованим. Умовно-змінна та умовно-постійна складові тарифу розділені у платіжних відомостях для зручності споживача, оскільки за приєднане теплове навантаження оплата здійснюється протягом 12 місяців, а вартість умовно-змінної складової - вираховується в опалювальний період. З 01.07.2014 року позивач добровільно здійснювала оплату за виставленими платіжними дорученнями і жодних примусових стягнень не було. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали, посилаючись на мотиви такого, який просять задовольнити та доповнили, що між [PERSON] та ПАТ «Залізничнетеплоенерго» не було укладено договору, а відтак вона не погоджувалася із тарифами, встановленими відповідачем, що порушує права позивача відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів». Також зазначили, що доводи сторони відповідача про застосування строку позовної давності є безпідставними. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, то зазначили, що позивач є особою похилого віку і у зв`язку з ненаданням відповідачем їй відповіді на претензію вона зазнала негативних емоцій і переживань протягом тривалого часу. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечила, з підстав, наведених у відзиві та письмовому запереченні. Заслухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до положень ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] є власником та зареєстрована в квартирі [ADDRESS] (а.с.9, 13). Як вбачається із відомостей про нарахування та оплату послуг за центральне опалення квартири [ADDRESS] , за період з липня 2014 року по травень 2019 року, ЛКП «Залізничнетеплоенерго» здійснювало нарахування за централізоване опалення у розмірі 15941,70 грн., а також нарахування за ПТН (приєднане теплове навантаження) у розмірі 3894,94 грн. (а.с.14). Також встановлено, що 11.07.2023 року позивач [PERSON] звернулася із письмовою претензією до ЛКП «Залізничнетеплоенерго», в якій просила в 10 денний термін повернути їй безпідставно сплачену суму коштів у розмірі 7120 грн., а також надати відповідь за яку послугу нараховувалися кошти у розмірі 3894 грн. (а.с.12). Однак відповіді на вказану претензію ЛКП "Залізничнетеплоенерго" не надано, що не заперечується сторонами. Згідно розрахунку позивача від 23.11.2023 року розмір безпідставно отриманих коштів ЛКП «Залізничнотеплоенерго» становить 7120 грн., з яких 3894 грн. за період з 14.07.2014 року по 05.05.2019 року, 528 грн. - з 06.05.2019 року по 31.12.2019 року (7 міс.х75,45 грн.), 905 грн. - за 2020 рік (12 міс.х75,45 грн.), 150 грн. - за січень та лютий 2021 року (2 міс.х75,45), 1634 грн. - 3% річних (а.с.10). Відносини у сфері житлово-комунальних послуг врегульовані Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», а також відповідними постановами Кабінету Міністрів України та рішеннями органів місцевого самоврядування. Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) встановлено, що предметом регулювання цього Закону, в тому числі, є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. Згідно з ст.5 Закону до житлово-комунальних послуг, серед іншого, відносяться послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону надання житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Пунктом 1 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» встановлено обов`язок споживача оплатити надані послуги. Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги виникає у споживача з моменту користування цими послугами. При цьому, відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Так, відповідно до ч.2 ст.205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю для настання відповідних правових наслідків. Згідно зі ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. З матеріалів справи вбачається, що поведінка сторін свідчить про фактичне укладення ними договору про постачання теплової енергії для потреби опалення до квартири позивача, оскільки послуги відповідачем надаються, а позивач ними користується. Таким чином, покликання позивача на відсутність укладеного договору із відповідачем суд не приймає до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі № 904/2238/17 та від 16.10.2018 року у справі № 904/7377/17. Згідно з ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» одиниця виміру обсягу спожитої споживачем теплової енергії визначається правилами надання відповідної комунальної послуги, що затверджуються уповноваженим законом органом. Постачання теплової енергії для потреб опалення здійснюється в опалювальний період. Ціною послуги з постачання теплової енергії є тариф на теплову енергію для споживача, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії. Органи, уповноважені законом встановлювати порядки (методики) формування тарифів на транспортування, постачання теплової енергії, визначають особливості врахування в тарифах на теплову енергію для споживача витрат на утримання та обслуговування теплових пунктів (індивідуальних та центральних) з метою недопущення подвійної компенсації споживачами таких витрат. Послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. Згідно з пунктом 30 Типового індивідуального договору про надання послуг з постачання теплової енергії (а.с.33-39) споживач вносить однією сумою плату виконавцю, яка складається з: плати за послуги, визначеної відповідно до Правил надання послуг з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року №830 (Офіційний вісник України, 2019 р., №71, ст.2507), - в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 року №1022, та Методики розподілу, що розраховуються виходячи з розміру затвердженого уповноваженим органом тарифу та обсягу її споживання. У разі застосування двоставкового тарифу на послугу з постачання теплової енергії плата за послугу з постачання теплової енергії визначається як сума плати, розрахованої виходячи з умовно-змінної частини тарифу (протягом опалювального періоду), а також умовно-постійної частини тарифу (протягом року). Вартістю послуги є встановлений відповідно до законодавства тариф на теплову енергію, який визначається як сума тарифів на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії (п.31 Договору). Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №869 від 01.06.2011 року «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на комунальні послуги» (в редакції станом на час існування спірних правовідносин) двоставковий тариф на теплову енергію, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води - грошовий вираз двох окремих частин тарифу (умовно-змінної та умовно-постійної). Умовно-постійна частина двоставкового тарифу на теплову енергію - абонентська плата за одиницю (1 Гкал/год.) теплового навантаження об`єктів теплоспоживання як грошовий вираз планованих економічно обґрунтованих витрат, крім тих, що віднесені до умовно-змінних витрат, що включаються до повної собівартості виробництва, транспортування та постачання теплової енергії, є постійними і не змінюються прямо (майже прямо) пропорційно зміні обсягу постачання теплової енергії з урахуванням планованого прибутку. Формування двоставкового тарифу на теплову енергію здійснюється шляхом визначення грошового виразу умовно-змінної (вартість 1 Гкал спожитої теплової енергії) та умовно-постійної (абонентська плата за 1 Гкал/год. теплового навантаження) частин тарифу, застосування яких забезпечує планований річний дохід, що дорівнює сумі планованої річної повної собівартості, витрат на відшкодування втрат та відповідного річного планованого прибутку, які отримуються за умови застосування одноставкового тарифу, розрахованого відповідно до вимог цього Порядку. Розрахунок умовно-змінної частини двоставкових тарифів на теплову енергію проводиться шляхом ділення суми умовно-змінної частини витрат, що включаються до планованої повної собівартості, зазначених у пункті 50 цього Порядку, на планований обсяг реалізації теплової енергії споживачам згідно з річними планами виробництва, транспортування та постачання теплової енергії. Розрахунок умовно-постійної частини двоставкових тарифів на теплову енергію проводиться шляхом ділення суми умовно-постійної частини витрат, що включаються до планованої повної собівартості, витрат на відшкодування втрат та планованого прибутку, зазначених у пункті 51 цього Порядку, на сумарне теплове навантаження об`єктів теплопостачання споживачів згідно з річними планами виробництва, транспортування та постачання теплової енергії. Постановою НКРЕКП №1746 від 10.12.2018 року встановлено двоставкові тарифи на послугу з централізованого опалення: умовно-змінну частину тарифу для абонентів житлових будинків з будинковими та квартирними приладами обліку теплової енергії 1417,92грн/Гкал, з урахуванням податку на додану вартість (у тому числі: паливна складова 1348,45 грн/Гкал; решта витрат, крім паливної складової 69,47 грн/Гкал), умовно-змінну частину тарифу для абонентів житлових будинків без будинкових та квартирних приладів обліку теплової енергії 31,03 грн за1кв.м за місяць протягом періоду надання послуги з централізованого опалення, з урахуванням податку на додану вартість (у тому числі: паливна складова 29,50 грн за 1 кв. м; решта витрат, крім паливної складової 1,52 грн за 1 кв. м), умовно-постійну частину тарифу (місячна плата протягом року за одиницю приєднаного теплового навантаження). Перший вид витрат називається умовно-змінними, тобто такими, розмір яких залежить від обсягів теплової енергії, що вироблена та надана споживачам. Другий вид витрат не залежить від обсягів теплової енергії, що вироблена та надана споживачам, тому називається умовно-постійними. Проте обсяг цих витрат залежить від кількості і потужності технологічного обладнання, яке виробляє та транспортує теплову енергію споживачам. В періоді застосування сезонного тарифу на теплову енергію, тобто до введення двоставкового формату тарифу, як умовно-постійні, так і умовно-змінні витрати в тарифі враховувались разом, і споживач, сплачуючи за теплову енергію, компенсував теплопостачальному підприємству одночасно дві частини витрат у складі однієї сплати. Враховуючи наведене, нарахування позивачу за оплату комунальних послуг здійснювалось у відповідності до умов договору, обсягу спожитої послуги, визначеного та розподіленого відповідно до законодавства та встановлених двоставкових тарифів на послугу з постачання теплової енергії, визначених як сума плати, розрахованої виходячи з умовно-змінної частини тарифу, протягом опалювального періоду та умовно-постійної частини тарифу, протягом року. Із відомостей про нарахування та оплату послуг за центральне опалення квартири [ADDRESS] , за період з червня 2019 року по лютий 2021 року, ЛКП «Залізничнетеплоенерго» здійснювало нарахування умовно-постійної складової за опалення за тарифом 75,45 грн. на місяць (а.с.15). Згідно розрахунку представника відповідача, викладеного у відзиві на позовну заяву (а.с.30), вартість умовно-постійної частини послуг з постачання теплової енергії за місяць за адресою позивача становить 75,45 грн., що не спростовано стороною позивача. Таким чином, встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову в частині стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 5477 грн. за період з 14.07.2014 року по лютий 2021 року та 3 % річних у розмірі 1634 грн. слід відмовити за безпідставністю. Щодо доводів представника відповідача про пропуск [PERSON] передбаченого ст.257 ЦК України трьохрічного строку позовної давності для звернення до суду, то слід зазначити, що оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову за недоведеністю вимог про стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 7120 грн., тому судом не вирішується питання пропуску строку, як підстава для відмови у позові. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд виходив з наступного. Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів та у приниженні честі і гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Тлумачення статей 11 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Відповідно до п.9 Постанови №4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (із змінами і доповненнями) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Таким чином, оскільки позивачем не доведено, що моральні страждання і переживання, на які вона посилається, були заподіяні їй внаслідок протиправних дій відповідача, суд дійшов висновку, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000 грн. також не підлягає задоволенню. Враховуючи положення ст.141 ЦПК України, те що позивач була звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду, судовий збір слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed