Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-11 00:00:00

У червні 2022 року [PERSON] через свого представника адвоката Бочарова Андрія Валерійовича звернулась до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ГАРДІАН» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 17.09.2021 року, близько 19 годин 15 хвили, неповнолітній [PERSON] , [INFO] , керуючи автомобілем марки ЗАЗ-1103 0742, реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись по вул. Степовій м. Миколаєва в районі будинку № 20, на нерегульованому пішохідному переході скоїв наїзд на малолітнього пішохода [PERSON] , [INFO] . Після скоєння дорожньо-транспортної пригоди неповнолітній [PERSON] , 2005 року народження місце пригоди залишив. В результаті дорожньо-транспортної пригоди малолітня [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень померла в кареті швидкої допомоги по дорозі в лікарню. 17.09.2020 року за фактом настання даної ДТП було внесені відомості про таку подію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021150000000352 з кваліфікацією по статті 286 КК України та розпочато досудове розслідування. 23.02.2022 року Корабельним районним судом м. Миколаєва у справі 488/4663/21 розглянуто клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та застосовано примусові заходи виховного характеру у вигляді передачі його під нагляд матері до досягнення повноліття. Зазначає, що відповідальність водія, який на законних підставах експлуатує транспортний засіб, за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб, була застрахована у Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №4856964, який діяв на момент настання ДТП станом на 17.09.2021 року. 01.10.2021 року на адресу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» було скеровано Повідомлення про ДТП із додатками від 19.08.2021 року, де були зазначені всі відомі відомості про учасників та про обставини цієї пригоди. Цього ж дня представником по довіреності позивача на адресу відповідача направлено заяви на виплату страхового відшкодування, з вимогами виплатити страхове відшкодування пов`язане із: - моральною шкодою в сумі 72000 грн. (відповідно до п 27.3. ст.27 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку); - витратами на поховання в сумі 16000,00 грн. та на виготовлення надгробного пам`ятника в сумі 60400 грн. (відповідно до п 27.4. ст.27 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку). 07.12.2021 року на адресу відповідача направлено заяву про долучення документів на виплату страхового відшкодування. 10.01.2022 року від відповідача надійшов лист вих. № 17/12/21/2 від 17.12.2021 року рішення про виплату, або відмову про виплаті страхового відшкодування буде прийнято у строк передбачений чинним законодавством та зазначено, що перебіг строку, передбаченого ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» призупиняється до дати, коли страховику стане відомо про кінцеве рішення у кримінальному провадженні. Станом на момент звернення до суду виплата страхового відшкодування не відбулася. Із урахуванням наведених обставин позивач просила суд стягнути із відповідача на її користь 72000грн. страхового відшкодування, як грошову компенсацію за спричинену моральну шкоду; 16000 грн. страхового відшкодування, як грошову компенсацію за понесені витрати на поховання; 60400 грн. страхового відшкодування, як грошову компенсацію за понесені витрати на виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника. Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, при поданні позову просили суд слухати справу без їх участі. 29.12.2022 року на адресу суду надійшов письмовий відзив представника Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» - М.Кузьменкова, та 10.04.2023 року письмові пояснення представника Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» - О.Поліщук. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представники відповідача посилаються на наступне. Винною в ДТП особою на момент вчинення ДТП був неповнолітній, який не мав водійського посвідчення. За таких обставин у Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» відсутній обов`язок виплачувати страхове відшкодування, оскільки винна в ДТП особа неправомірно володіла транспортним засобом. Наведене узгоджується із правовим висновком, зробленим Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 161/8578/16 (провадження № 61-20738св18), згідно з яким необхідною умовою для виникнення обов`язку страховика здійснити страхову виплату за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власнику наземного транспортного засобу є настання страхового випадку, внаслідок якого завдано шкоду третім особам під час ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, під керуванням власника або особи, яка на законних підставах володіє ним та має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Відповідно до п. 27.3 ст. 27 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі становлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Позовна заява містить вимогу про здійснення відшкодування в повному розмірі 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку на користь матері (позивача). Але, до позовної заяви долучено докази, які свідчать про наявність на день настання страхового випадку інших осіб, а саме батька, частка якого має бути врахована при визначенні розміру страхового відшкодування. Слід зазначити, що позивач неправомірно просить суд стягнути на свою користь частку відшкодування, яка припадає на батька потерпілої. Відповідно до судового рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21.10.2014 року у справі №488/4930/14-ц, сторонами якої були [PERSON] та [PERSON] , шлюб розірвано. [PERSON] мав право на отримання страхового відшкодування, подав заяву на виплату, але помер. Стаття 1229 Цивільного кодексу України визначає порядок спадкування права на одержання страхових виплат (страхового відшкодування). Відповідно до якої страхові виплати (страхове відшкодування) спадкується на загальних підставах. До позовної заяви не додано жодних документів, які посвідчують, що [PERSON] успадкувала право на отримання його частки страхового відшкодування. З цих же підстав неправомірними є і вимоги позивача, щодо відшкодування витрат на поховання, виготовлення та спорудження надгробного пам`ятника в сумі 76400 грн. Відповідно до п. 27.4. ст. 27 Закону, Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відповідно до наданих позивачем документів замовником та платником є [PERSON] . Крім того зазначили, що відповідач не відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування, а лише призупинив прийняття рішення з цього питання на підставі абзацу 4 пункту 36.2 статті 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». З огляду на зазначене, просили суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, та просили проводити судові засідання без участі представника відповідача. Вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 3 статті 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судовим розглядом встановлені наступні фактичні обставини. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23 лютого 2022 року встановлено, що 17.09.2021 року, близько 19:15 год. у світлий час доби, малолітній [PERSON] , [INFO] , який не досяг віку кримінальної відповідальності, не маючи права керування будь-якими транспортними засобами, керував технічно справним автомобілем марки «ЗАЗ-1103 0742», р/н [NUMBER] , та рухався по сухій, чистій, асфальтованій проїзній частині вулиці Степової в м. Миколаєві, яка має чотири смуги, призначені для руху в обох напрямках (по дві смуги руху у кожному напрямку), на яких транспортні потоки протилежних напрямків розділені лінією горизонтальної дорожньої розмітки 1.3 Розділу 34 Правил Дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, із відповідними змінами та доповненнями, а межі смуг, призначених для руху в одному напрямку, позначені лініями горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 та 1.5 Розділу 34 ПДР України, в межах лівої смуги руху, в напрямку від вулиці Торгової до вулиці Каховської, зі швидкістю не менше, ніж 80 км/год. В цей час, в районі будинку [ADDRESS], перед перехрестям зазначеної вулиці із вулицею Короткою , по нерегульованому пішохідному переходу, який позначено на проїжджій частині дорожньою розміткою 1.14.1 Розділу 34 ПДР України та дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2 Розділу 33 ПДР України, проїжджу частину вулиці Степової, зліва направо, відносно напрямку руху вищевказаного транспортного засобу, почали один за одним перетинати пішоходи: малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , при цьому [PERSON] , рухаючись швидше, здійснила випередження [PERSON] В районі будинку [ADDRESS] , малолітній [PERSON] , грубо порушив вимоги п.п. 2.3 «б», 12.3, 12.4, 18.1 ПДР України, а саме: наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, який позначено на проїжджій частині дорожньою розміткою 1.14.1 Розділу 34 ПДР України, та дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2 Розділу 33 ПДР України, при виникненні небезпеки для руху у виді пішоходів: малолітніх [PERSON] та [PERSON] , яких він об`єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, хоча мав таку технічну можливість, а напроти, у населеному пункті, де рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше, ніж 50 км/год., продовжив рух у обраному напрямку зі швидкістю не менше, ніж 80 км/год., внаслідок чого передньою правою частиною керованого ним автомобіля здійснив наїзд на пішохода - малолітню [PERSON] , яка перетинала проїзну частину вулиці Степової по вищевказаному нерегульованому пішохідному переходу, зліва направо, відносно напрямку руху зазначеного транспортного засобу. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди малолітня [PERSON] отримала тілесні ушкодження, з якими була направлена до КНП «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Миколаївської обласної ради, та від яких померла у кареті швидкої медичної допомоги по дорозі до зазначеного медичного закладу (свідоцтво про смерть від 20 вересня 2021 року, серія [NUMBER] ). Застосовано до неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , примусовий захід виховного характеру у виді передачі неповнолітнього під нагляд батькам, а саме матері [PERSON] до його повноліття. Позивач [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Представником [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] , 30 вересня 2021 року на адресу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» направлено повідомлення про ДТП, у якому зазначено, що внаслідок ДТП загинув [PERSON] , [INFO] , що мешкала за адресою: [ADDRESS] . Представником [PERSON] - [PERSON] , 30 вересня 2021 року на адресу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» направлено заяву на виплату страхового відшкодування у сумі 36 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, 16000 грн. витрат на поховання та 60400 грн. витрат на виготовлення нагробного пам`ятника. Представником [PERSON] - [PERSON] , 30 вересня 2021 року на адресу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» направлено заяву на виплату страхового відшкодування у сумі 36 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Листами від 17 грудня 2021 року Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан» повідомило представника [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] про те, що із наявних у товариства матеріалів страхової справи вбачається, що по вказаній події ведеться досудове розслідування, станом на дату надання відповіді, остаточне рішення не прийнято, страхова справа перебуває на розгляді. Отже, товариство призупинило прийняття рішення з приводу виплати страхового відшкодування на підставі абзацу 4 пункту 36.2 статті 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Станом на момент згаданої ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки ЗАЗ 1103 0742, реєстраційний номер [NUMBER] , була застрахована за полісом АР/4856964 (чинного на дату ДТП) у Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Гардіан», що не заперечувалося та визнано відповідачем. Страхувальником за цим полісом є [PERSON] , а забезпечений транспортний засіб - автомобіль ЗАЗ 1103 0742, реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру від 20 вересня 2021 року оплату ритуальних послуг у розмірі 16000 грн. здійснив [PERSON] . Відповідно до накладної від 29 вересня 2021 року та товарного чеку від 29 вересня 2021 року витрати на виготовлення нагробного пам`ятника у розмірі 60400 грн. здійснив [PERSON] [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 26 січня 2022 року, серія [NUMBER] . Крім того, судовим розглядом установлено, що рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21.10.2014 року у справі №488/4930/14-ц, сторонами якої були [PERSON] та [PERSON] , шлюб розірвано. Мотиви, із яких виходить суд, та застосовані норми права. У Постанові ВС від 08 листопада 2021 року у справі № 610/2229/19 Верховний суд дійшов наступних висновків. Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. З метою визначення дійсного змісту норм права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, Верховний Суд визнає за потрібне врахувати таке. У попередній редакції норми права, а саме у редакції Закону № 3045-VI, пункт 1.4 статті 1 Закону № 720-ІХ визначав, що особи, відповідальність яких застрахована, - це особи, страхувальник та інші особи, які експлуатують забезпечений транспортний засіб на законних підставах. Чинна редакція пункту 1.4 статті 1 Закону № 720-ІХ (в редакції Закону № 5090-VI) визначає, що особи, відповідальність яких застрахована, - це страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. Отже, з 04 листопада 2012 року з дня набранням чинності Законом № 5090-VI законодавець по-іншому визначив поняття «особи, відповідальність яких застрахована», поклавши в основу такого визначення критерій «правомірного володіння», а не «законної експлуатації» транспортного засобу. Разом з тим, у пунктах 1.6 та 1.7 статті 1 Закону № 720-ІХ залишилися визначення термінів, які вживають у Законі, із використанням поняття «експлуатація», а саме: - власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах (пункт 1. 6 статті 1 в редакції Закону № 3565-VI); - забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункт 1.7 статті 1 в редакції Закону № 3045-VI). Враховуючи, що формулювання законів не завжди є однозначними, Верховний Суд зобов`язаний у тлумаченні наведених норм права виходити із темпорального критерію: зі змісту більш пізнього у часі законодавчого акта, яким змінено підходи до визначення осіб, відповідальність яких застрахована. Верховний Суд вважає за потрібне у контексті розглядуваного спору вказати на необхідність розмежування понять «правомірна експлуатація транспортного засобу» і «правомірне володіння транспортним засобом». Володіння - це фактична влада, фізичне панування особи над тілесною річчю, яке надає особі фактичну можливість використовувати виключно для себе повну владу над річчю, тримати її для себе і в своїй владі з наміром отримувати з неї можливі вигоди і відхиляти чужий вплив на неї. Основна ознака володіння полягає у пануванні (владі) особи над річчю, під чим розуміється вплив на річ, ставлення до речі. Друга ознака володіння полягає в тому, що панування має бути фактичним, хоча це і не завжди передбачає постійний контакт особи з річчю, характер панування визначається властивостями самої речі, її призначенням та характеристиками. Майно, що перебуває у володінні особи, перебуває під її впливом. Користуючись, розпоряджаючись чи управляючи майном, особа здійснює певний вплив на майно, адже, реалізуючи ці права, особа здійснює певні активні дії. Для володіння характерною є не динаміка, а статика відносин. Володіння - це певний фактичний стан закріплення майна за певним суб`єктом. Для того, щоб бути володільцем, особі не треба постійно перебувати у матеріальному контакті з річчю. У володільця лише повинна бути можливість у потрібний момент поставити себе в таке становище щодо речі, щоб реалізувати матеріальний контакт із нею. Отже, важлива ознака володіння полягає у тому, що такий матеріальний зв`язок має бути реальним чи дійсно можливим, а особа, яка володіє річчю, повинна мати реальні можливості в будь-який момент розпочати дійсне володіння річчю, користування та розпоряджання нею. На відміну від володіння, експлуатація транспортного засобу за чинним правовим регулюванням пов`язується з наявністю у експлуатанта певного дозволу на здійснення такої діяльності. Відносини з експлуатації транспортних засобів регулюються імперативними нормами публічного права, такі відносини не регулюються цивільним законодавством, оскільки не відповідають критеріям, визначеним у статті 1 ЦК України. Згідно з вимогами Правил дорожнього руху України водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі. Розмежовуючи категорії власника транспортного засобу і його експлуатанта (тобто особи, яка має право користуватися ним як водієм за правилами дорожнього руху), потрібно виходити з того, що не кожен власник (володілець) транспортного засобу має право його експлуатувати. Лише особа, яка має водійське посвідчення, або інші документи, встановлені законом та видані визначеним державою органом, має право керувати транспортним засобом за правилами дорожнього руху. Тобто, «правомірна експлуатація транспортного засобу» - це право особи, яка має водійське посвідчення або інший документ, встановлений законом, експлуатувати транспортний засіб, тоді як «правомірне володіння транспортним засобом» надає особі лише прав щодо володіння транспортним засобом як річчю, але за відсутності в особи водійського посвідчення, або іншого документа встановленого законом, у такої особи відсутнє право на експлуатацію автомобіля. Відповідно до змісту частини першої статті 397 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) володільцем майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Положеннями статті 398 ЦК України встановлено, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Тобто правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи. За змістом пункту 2.2 із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 124 від 11 лютого 2009 року; в редакції постанови Кабінету Міністрів № 1029 від 26 вересня 2011 року власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Відповідно фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого у такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (доручення, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено судом або не зміниться воля власника, який вправі зажадати повернення власної речі від володільця. Під неправомірним заволодінням майна потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Тож умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майна, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі. На підставі наведеного можна зробити висновок, що у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно. При цьому будь-яке фактичне володіння має розглядатися як правомірне, допоки протилежне не буде встановлено судом. Отже, Верховний Суд наголошує на тому, що власником, володільцем транспортного засобу може бути будь-яка правоздатна фізична особа. Вона вправі реалізовувати будь-які повноваження щодо такого автомобіля, безпосередньо не заборонені законом. Проте експлуатація транспортного засобу перебуває у сфері регулювання норм публічного права, оскільки стосується прав невизначеного кола осіб та суспільства і держави в цілому, й можлива в силу наявності певного дозволу від держави. Правомірність володіння транспортним засобом не виключає неправомірності його експлуатації. Ці дві категорії використовуються різними галузями законодавства та мають відмінне правове призначення. Експлуатація оцінюється у сфері дорожнього руху, регулюється нормами публічного права. Натомість володіння оцінюється за загальними правилами цивільного права, виходячи з презумпції правомірності будь-якого фактичного володіння. Згідно з пунктом 23.1 статті 23 Закону № 720-ІХ шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Пунктами 27.2, 27.3 статті 27 Закону № 720-ІХ передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Відповідно до визначень, які містяться у пунктах 1.4, 1.6 статті 1 Закону № 720-ІХ особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Фактична передача власником транспортного засобу іншій особі навіть із порушенням публічно-правових норм, зокрема, особі, яка не має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, тим не менше породжує правомірне володіння, з огляду на наявність волі власника транспортного засобу. У такому випадку має місце неправомірна експлуатація особою транспортного засобу, що не є тотожним неправомірному володінню особою транспортним засобом, а тому у розумінні пункту 1.6 статті 1 Закону № 720-ІХ особа не може вважатися такою, відповідальність якої не застрахована. Враховуючи наведене, Верховний Суд у складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що у випадку заподіяння шкоди третім особам під час ДТП особою, яка правомірно володіє забезпеченим транспортним засобом, проте не має посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, такий випадок є страховим і, як наслідок, у страховика виникає обов`язок здійснити страхову виплату за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу. При цьому, права страховика у такому випадку захищені підпунктом «б» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 Закону № 720-ІХ, яким передбачено право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії. З урахуванням викладеного Верховний суд дійшов наступного висновку. Верховний Суд зазначає, що при визначенні наявності підстав для здійснення страховою компанією відшкодування у разі настання страхового випадку, визначальним є настання події, яка є страховим випадком. Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Під правомірним володінням транспортним засобом для цілей страхуванням потрібно розуміти таке володіння, яке виникло з волі власника, або іншої уповноваженої особи в результаті передачі у фактичне володіння та/або управління транспортним засобом. Порушення Правил дорожнього руху України, в тому числі передача транспортного засобу в управління особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, є порушенням публічного права, що не впливають на оцінку події ДТП як страхового випадку. У випадку заподіяння шкоди третім особам під час ДТП особою, яка правомірно володіє забезпеченим транспортним засобом, проте не має посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, такий випадок є страховим і, як наслідок, у страховика виникає обов`язок здійснити страхову виплату за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу. Матеріали справи та судове рішення (ухвала Корабельного районного суду м. Миколаєва від 23.02.2022 року), що набрало законної сили, не містить відомостей про встановлення обставин того, що транспортний засіб, яким керував [PERSON] , який не мав права керування ним автомобілем через свій вік, неправомірно заволодів автомобілем, під час експлуатації якого скоїв ДТП. Стаття 1229 Цивільного кодексу України визначає порядок спадкування права на одержання страхових виплат (страхового відшкодування). Відповідно до якої страхові виплати (страхове відшкодування) спадкується на загальних підставах. Позивачем та її представником не надано суду доказів, які свідчать що [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] . З огляду на вище зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню у розмірі 36000 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача як страхове відшкодування у вигляді грошової компенсації за спричинену моральну шкоду. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до Постанови КЦС ВС від 30.09.2022 року за № 761/38266/14, якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть, у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулося у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явилися всі учасники такої справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 360 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial