Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-14 00:00:00

В березні 2024, позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до Зимнівської сільської ради Володимирського району про визнання права власності на квартири в житловому будинку. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 16.08.2001 сільськогосподарський виробничий кооператив "Імпульс" Володимир-Волинського району, Волинської області в рахунок майна передав їй, квартиру [ADDRESS] за 8261,00 грн. та квартиру [ADDRESS] . Зазначає, що рішенням Березовичівської сільської ради від 22.02.2006 № 8 "Про оформлення права власності на квартири [ADDRESS] " вирішено оформити право власності на зазначену квартиру за [PERSON] , тобто за нею. Згідно повідомлення Волинської регіональної філії державного підприємства "Національні інформаційні системи" від 18.10.2022 № 702/28-40 та довідок Зимнівської сільської ради № 68 та № 70 від 27.02.2024, в [ADDRESS] . Відповідно до витягів погосподарських книг №1 та №3 за 2024 Зимнівської сільської ради Володимирського району, виданих 27.02.2024 за №69 і №70, квартира [ADDRESS] і станом на 23.02.2023 КП "Волиньпроект" було виготовлено технічний паспорт на зазначену квартиру. Вказує, що для оформлення права власності на вказані квартири вона звернулась із заявою до центру надання адміністративних послуг Зимнівської сільської ради Володимирського району, проте у реєстрації права власності їй було відмовлено та рекомендовано звернутись із позовом до суду. Просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 12.03.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено розгляд справи у підготовчому засіданні. В підготовче судове засідання позивач [PERSON] на розгляд справи не з`явилась, надала суду письмову заяву згідно якої позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити та слухати справу у її відсутність. Представник відповідача Зимнівської сільської ради в підготовче судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву згідно якої позовні вимоги визнав у повному обсязі, проти їх задоволення не заперечив, просив слухати справу у його відсутність. З урахуванням вищезазначеного суд вважає за можливе провести розгляд справи у підготовчому судовому засіданні за відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів та у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків. Згідно із ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних обов`язків, передбачених законом. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України (в редакції від 16 січня 2003 року), право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України (в редакції від 16 січня 2003 року) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 1 січня 2013 року), державна реєстрація прав є обов`язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положення ст.328 Цивільного кодексу України (в редакції від 16 січня 2003 року) передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст. 128 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речі набувачу. За положеннями ст. 15 Закону України «Про власність», який діяв до вступу в законну силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Вказані норми дублюються у ст. 384 ЦК України (в редакції від 2003 року), де зазначено, що в разі викупу квартири, член житлово-будівельного кооперативу стає власником квартири. В п. п. 69, 71 Листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» зазначалось, що члени ЖБК, які повністю внесли пайовий внесок за квартиру відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність», набувають права власності на квартиру. З п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» вбачається, що судам слід мати на увазі, що згідно зі ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 вбачається, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства. Як вбачається з накладної № 107, 16 серпня 2001 року сільськогосподарський виробничий кооператив "Імпульс", в рахунок майна, передав позивачу [PERSON] , квартиру за № 5 за 8261, 00 грн. та квартиру [ADDRESS] . Згідно рішенням Березовичівської сільської ради від 22.02.2006 року № 8 "Про оформлення права власності на квартири [ADDRESS] " вирішено оформити право власності на зазначені квартири за [PERSON] . Згідно повідомлення Волинської регіональної філії державного підприємства "Національні інформаційні системи" від 18.10.2022 № 702/28-40 та довідки Зимнівської сільської ради № 68 від 27.02.2024, в [ADDRESS] . Згідно витягів з погосподарських книг № №1, 3 за 2024 рік Зимнівської сільської ради Володимирського району Волинської області, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] . Як вбачається з письмового повідомлення Зимнівської сільської ради Володимирського району № 482/01-13/2-23 від 13.04.2023, через неможливість встановити набуття, зміну або припинення права власності на зазначені квартири, [PERSON] у реєстрації права власності було відмовлено. На підставі дослідження письмових доказів, судом встановлено, що [PERSON] правомірно набуто право власності на квартири [ADDRESS] , оскільки вказані квартири були надані їй сільськогосподарським виробничим кооперативом «Імпульс» Володимирського району у рахунок майна. Суд зауважує, що виникнення права власності на будинки, споруди та нерухоме майно не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції від 2003 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 2004 року. Водночас, суд звертає увагу, що лише на підставі «Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, «Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 121, «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, передбачалось оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування членам житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески. Отже, суд дійшов висновку, що на момент набуття права власності [PERSON] на кооперативні квартири, законодавством не була передбачена, як видача свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру, так і обов`язкова державна реєстрація права власності на таку квартиру. Враховуючи наведені норми та зважаючи на те, що згідно накладної №107 від 16.08.2001 року позивач отримала у власність квартири [ADDRESS] за сумою 8261,00 грн. та квартиру [ADDRESS] , а у подальшому не отримала свідоцтва про право власності на це майно та не зареєстрував його у БТІ, існує спір щодо підтвердження права власності позивача на вказані квартири. За змістом ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК в редакції від 2003 року, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Таким чином, суд дійшов висновку, що у позивача існують перешкоди щодо підтвердження відповідними правовстановлюючими документами її права власності на кооперативні квартири. Отже, з урахуванням вищевикладеного та того, що у судовому засіданні належними та допустимими доказами встановлено, що позивачці [PERSON] на даний момент фактично належать квартири [ADDRESS] , в межах заявлених нею позовних вимог, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі.

Outcome: approved