Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

6 жовтня 2023 року [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що 07 листопада 2022 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 1 782 000,00 грн., що еквівалентно 44 000,00 доларів США, а [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] зазначені кошти у строк до 15 вересня 2023 року. При цьому повернення коштів мало бути здійснено рівними частками щомісячно до 15 числа, починаючи з 15 листопада 2022 року, у сумі, що еквівалентна 4 000,00 доларів США. Умовами договору було передбачено, що він є безвідсотковим до 15 вересня 2023 року, однак у разі неповернення позики у строк, передбачений договором, позичальник має додатково сплатити відсотки у розмірі 4% в місяць на суму неповерненої позики. Відповідач не повернув кошти у зазначений договором строк та ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу - 1 782 000,00 грн та 3% річних від розміру заборгованості - 44 331, 59 грн, що загалом становить 1 826 331, 59 грн. Окрім того, позивач просить суд стягнути на свою користь понесені ним витрати на правову допомогу та сплачений судовий збір. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 жовтня 2023 року матеріали позову передано в провадження судді Шаповалової К.В. Фактично справу було передано судді 12 жовтня 2023 року. 12 жовтня 2023 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про те, що [PERSON] був знятий з місця реєстрації за адресою: [ADDRESS] , 07 серпня 2023 року. Ухвалою суду від 16 жовтня 2023 року було частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке на праві власності належить [PERSON] . Ухвалою суду від 17 жовтня 2023 року було відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання 22 листопада 2023 року на 15:30 год. 14 листопада 2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, при тому не заперечував, що договір позики укладався, однак відповідачем фактично не було отримано від позивача зазначені грошові кошти. Окрім того, 14 листопада 2023 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики неукладеним. У заяві представником відповідача було зазначено, що він просить суд поновити відповідачу строк на подання зустрічного позову та прийняти зустрічну позовну заяву до спільного розгляду з первісним позовом. Підготовче засідання призначене на 22 листопада 2023 року було відкладено на 16 січня 2024 року на 11:30 год. для надання представнику позивача часу на ознайомлення із відзивом на позов. 28 листопада 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача підтримала заявлені раніше позовні вимоги, зазначила, що факт отримання позичальником грошових коштів підтверджується пунктом 2 договору. У підготовче засідання призначене на 16 січня 2024 року з`явилася представник позивача - адвокат Бабенко Я.В. Від представника відповідача - адвоката Попова Р.О. надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання, у зв`язку з хворобою. Ухвалою суду від 16 січня 2024 року було прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики неукладеним до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, об`єднавши позови в одне провадження. Підготовче засідання було відкладено на 20 лютого 2024 року на 15:30 год. 02 лютого 2024 року до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, у якому представник позивача за первісним позовом просила суд відмовити у задоволенні зустрічного позову. Підготовче засідання призначене на 20 лютого 2024 року було відкладено за клопотанням представника відповідача за первісним позовом на 06 березня 2024 року на 11:30 год. 27 та 28 лютого 2024 року представником позивача за первісним позовом було надіслано суду докази надсилання та отримання представником відповідача відзиву на зустрічну позовну заяву. Ухвалою суду від 06 березня 2024 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 25 березня 2024 року на 10:30 год. 22 березня 2024 року до суду від відповідача за первісним позовом надійшла заява про долучення доказів, а саме - копії договору позики від 07 листопада 2022 року. Судове засідання призначене на 25 березня 2024 року не відбулося. у зв`язку із оголошеною повітряної тривогою. Згодом судове засідання було призначено на 11 квітня 2024 року на 12:00 год. Ухвалою суду від 08 квітня 2024 року було задоволено заяву представника відповідача - адвоката Попова Р.О. про його участь у судовому засіданні призначеному на 11 квітня 2024 року в режимі відеоконференції. У судове засідання призначене на 11 квітня 2024 року з`явився представник позивача - адвокат Бабенко Ю.С., відповідач та представник відповідача до суду не з`явилися, від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Враховуючи те, що сторонами були подані заяви по суті справи, долучені докази до них, відповідач скористався своїм правом та подав зустрічний позов, з огляду на те, що ані відповідач, ані його представник у жодне із 4-х підготовчих засідань та жодне із 2- судових засідання не з`явились, подавали лише неодноразово клопотання про відкладення підготовчих та судових засідань, з огляду на те, що до чергового клопотання про відкладення судового засідання представником відповідача не було надано належних доказів щодо поважності причини неможливості взяти участь у судовому засіданні за допомогою відеоконференцзв`язку (ухвала суду від 8 квітня 2024 року за клопотанням представника відповідача), враховуючи думку представника позивача, суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності відповідача та його представника. Представник позивача у судовому засідання підтримав позовні вимоги в повному обсязі, заперечував щодо задоволення зустрічного позову, окрім того, надав суду для огляду оригінал договору позики, укладено між [PERSON] та [PERSON] . Крім того, представник позивача заперечував щодо долучення до матеріалів справи копії договору позики, надісланої відповідачем до суду 22 березня 2024 року, з урахуванням строку подання цього доказу (після підготовчого засідання) та відсутності клопотання про поновлення строку для подання доказів із зазначення поважних причин неможливості подання цього доказу із відзивом на позовну заяву чи зустрічною позовною заявою. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши доводи сторін, викладені у заявах по суті, враховуючи доводи зустрічної позовної заяви, суд дійшов наступного висновку. Щодо вимоги про визнання договору позики неукладеним (зустрічний позов). 07 листопада 2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики (а.с.9-10), відповідно до якого [PERSON] надав [PERSON] кошти у розмірі 1 782 000,00 грн, що еквівалентно 44 000 доларів США. У пункті 2 договору зазначено, що на момент укладання цього договору грошові кошти у сумі 1 782 000,00 грн, що еквівалентно 44 000 доларів США позикодавець передав позичальникові у повному обсязі. Пунктом 3 договору передбачено, що позивальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк до 15 вересня 2023 року, при цьому повернення позики має бути здійснено рівними частками щомісячно до 15 числа, починаючи з 15 листопада 2022 року, у сумі, що еквівалентна 4000 доларів США за середнім курсом продажу долару США до гривні в банках України згідно даних сайту https://minfin.com.ua/ua/currency/banks/kiev/ на дату такої виплати. Пунктом 4 договору передбачено, що сторони домовились про те, що договір позики укладається безвідсотковим до 15 вересня 2023 року. У разі неповернення позики у строк, що передбачено пунктом 3 договору, позичальник додатково сплачує відсотки у розмірі 4% в місяць на суму неповерненої позики. Оригінал договору був досліджений судом під час розгляду справи. Звертаючись із зустрічною позовною заявою [PERSON] вказав, що насправді грошові кошти ним не були отримані від позикодавця, а позичальником не було надано розрахункового документу чи розписки у зв`язку з фактичним неотриманням грошових коштів у сумі 1782000 грн, що еквівалентно 44000 доларів США, а тому просив суд визнати договір позики від 7 листопада 2022 року неукладеним. Згідно статті 1051 ЦК України слідує, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. У відповідності до положень статті 11 ЦК України за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії. У разі встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15 (провадження № 61-3741св19). Як вбачається з пункту 2 договору позики від 7 листопада 2022 року, оригінал якого було досліджено судом у судовому засіданні 11 квітня 2024 року, він містить умову про те, що на момент укладання цього договору грошові кошти в сумі 1782000 грн, що еквівалентно 44000 доларів США позикодавець передав позичальникові у повному обсязі. Згідно із частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами статті 77 ЦПК належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до статті 78 ЦПК суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. А відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частин третьої, четвертої, восьмої статті 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Подаючи до суду відзив на позовну заяву та зустрічний позов про визнання договору позики неукладеним, представником відповідача не було долучено жодних доказів на спростування заявлених позивачем вимог та долучених до позову доказів, зокрема копії договору позики від 7 листопада 2022 року. Поряд з цим, суд зазначає, що не приймає до розгляду надіслану до суду відповідачем [PERSON] копію договору позики від 7 листопада 2022 року, оскільки такий був поданий із пропуском строку, визначеного ЦПК України на подання доказів (разом з відзивом не подавався, до зустрічного позову не долучався), поданий після закриття підготовчого провадження у справі без клопотання про поновлення строку на подання доказів та зазначення поважності причин неможливості подання такого доказу раніше. При цьому суд зазначає, що звертаючись із зустрічною позовною заявою, представник позивача зазначив, що всі наявні у позивача докази подаються разом із позовною заявою, та відповідно, не зазначав про неможливість подання тих чи інших доказів з поважних причин та не повідомляв про їх можливе подання пізніше. Не було про це зазначено і у відзиві на первісний позов. Отже, враховуючи встановлені судом обставини, з огляду на зміст договору позики, зокрема пункт 2, який чітко визначає, що кошти передані у сумі 1782000 грн на момент укладання договору, суд дійшов висновку, що кошти позичальником були фактично отримані від позикодавця у сумі 1782000 грн, отже договір позики є укладеним та підстави для визнання його неукладеним відсутні, а тому зустрічний позов не підлягає задоволенню. Стосовно вимоги про стягнення коштів за договором позики (первісні позовні вимоги). Судом було встановлено, що між позивачем та відповідачем 7 листопада 2022 року був укладений договір позики, за умовами якого [PERSON] передав, а [PERSON] отримав грошові кошти в розмірі 1 782 000,00 грн, що еквівалентно 44 000 доларів США. Судом встановлено, що кошти фактично були отримані відповідачем. За правилами частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В силу частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини другої статті 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику, позаяк заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Судом встановлено, що відповідач не виконував умови договору та станом на 6 жовтня 2023 року (день подання позову до суду) не виконав свої зобов`язання за договором позики, зокрема не повернув суму позики в строк до 15 вересня 2023 року в повному обсязі. Таких доказів не було й подано під час розгляду справи в суді відповідачем. Враховуючи встановлені судом обставини та докази надані позивачем до позову, зважаючи на те, що судом встановлено, що кошти фактично були передані від позивача відповідачу, відповідач не спростував належними, достатніми та достовірними доказами факт отримання коштів від позивача в розмірі 1782000 грн., а також не довів відсутність у нього обов`язку щодо повернення таких коштів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми позики в розмірі 1 782 000,00 грн, що еквівалентно 44 000 доларів США підлягають задоволенню. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 44 331, 59 грн за порушення терміну повернення позичених коштів. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатив суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановленні договором або законом. Відповідно до пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України - у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у 30-денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ в Україні з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні введено воєнний стан, який неодноразово продовжено відповідними Указами Президента України та діє на цей час. Враховуючи викладене вимога щодо стягнення відповідача 3% річних задоволенню не підлягає. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, зважаючи на встановлені обставини та наведені положення Закону, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість і доведеність позовних вимог [PERSON] до [PERSON] щодо стягнення боргу у розмірі 1 782 000,00 грн, що еквівалентно 44 000 доларів США, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial