Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-07 00:00:00

09.02.2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги позивачка мотивувала тим, що вона є власником 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] , яка належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 29 жовтня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2284. [PERSON] , яка є її донькою, є власником іншої половини будинку на підставі договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею 1/2 частки у праві власності на вищевказаний житловий будинок та земельну ділянку, укладеному 22 лютого 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 110. В даному будинку 23 січня 2013 року було зареєстровано місце проживання відповідача по справі та в серпні 2014 року [PERSON] виїхав на постійне місце проживання за іншою адресою, з цього часу там не проживає. Відповідач по справі не проживає та не з`являвся за місцем своєї реєстрації вже майже десять років, власних речей в цьому будинку не має та фактично проживає за іншою адресою. Таким чином, вже майже десять років відповідач залишає за собою право на проживання в будинку, хоча за цей період часу жодного разу не скористався ним за призначенням, при цьому він не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку та не бере участі у спільному побуті, тому позивачка бажає визнати його втратившим право користування житловим будинком, оскільки він не проживає в ньому та не користується ним за призначенням достатній для цього проміжок часу. Факт непроживання відповідача у будинку підтверджується Довідкою про склад сім`ї № 64 від 25 січня 2024 року, складеною головою квартального комітету та Актом про непроживання від 29 січня 2024 року, а також цей факт зможуть підтвердити свідки: [PERSON] та [PERSON] . На підставі ст.ст. 278-279 ЦПК України, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач про час і місце слухання справи оповіщений відповідно до вимог ст. 128, 130 ЦПК України, в тому числі через оголошення на вебпорталі судової влади України. Відзив на позов не надав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вирішуючи справу на підставі наявних у ній письмових доказів, суд приходить до висновку про те, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та її донька [PERSON] є власниками житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 29 жовтня 2012 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2284, та на підставі договору про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею 1/2 частки у праві власності на вищевказаний житловий будинок та земельну ділянку, укладеному 22 лютого 2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 110, відповідно. Згідно довідки про склад сім`ї квартального комітету від 25.01.2024 р. та Акту про непроживання від 29.01.2024 року, відомо що за даною адресою зареєстрований [PERSON] , [INFO] , який там не проживає з серпня 2014 року. Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно із ст.ст. 383, 391 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. Відповідно до норм ст.ст. 71, 72, 107 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо без поважних причин не проживає на спірній жилплощі понад встановлені законом строки, або вибула на інше постійне місце проживання. Реєстрація відповідача у будинку є перешкодою власнику у повному здійсненні права власності. В зв`язку з цим суд вважає необхідними зазначити про те, що відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч. 2 ст. 29 ЦК України). Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач понад рік не проживає в житловому будинку по [ADDRESS] , а точніше з серпня 2014 року, то суд вважає, що його слід визнати таким, що втратив право користування ним. Також на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved