Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-17 00:00:00

[PERSON] , в особі адвоката Левченко М.М. звернувся до суду із позовом до [PERSON] в якому просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову позивач зазначила, що 30 жовтня 2010 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. В шлюбі у сторін народився спільний син - [PERSON] , [INFO] . 17 жовтня 2018 року рішенням Артемівського районного суду Донецької області у справі № 219/8436/18 - шлюб розірвано. Після розірвання шлюбу та припинення спільного проживання сторін, дитина постійно проживає разом з позивачкою. До початку збройної агресії і бойових дій позивачка із дитиною проживали у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Після початку збройної агресії Російської Федерації проти України, позивачка терміново вивезла дитину у безпечне місце за кордон до Словаччини, де наразі вони продовжують проживати разом. На даний час дитина навчається в державній школі у [ADDRESS] класі, відвідує заняття з паркуру. Вихованням дитини активно займається мати дитини. Для хлопчика у Словаччині створені максимально комфортні умови для проживання, розвитку та навчання. Враховуючи, що у місті Бахмут майже не залишилось цивільного населення і ідуть безперервні бойові дії, майже вся інфраструктура зруйнована - проживання у Словаччині, подалі від стресу є найкращим варіантом для того щоб пережити такі важкі часи. За часи проживання в Україні позивачка працювала у державних органах, зокрема у фінансовому управлінні Соледарської міської ради з 2017 до 2021 року. Мала постійний дохід, на достатньому рівні забезпечувала себе та дитину. Наразі фінансовий стан позивачки дозволяє забезпечувати харчування, одяг, відпочинок для дитини. Додатково позивачка отримує соціальну допомогу на себе та дитину як особа, що має тимчасовий захист у Словаччині. З 12.04.2023 року позивачка влаштувалась на роботу на завод. 11 лютого 2018 року ФСБ РФ заявила про затримання у Сімферополі громадянина України, мешканця Донецької області [PERSON] . Йому було висунуто обвинувачення у здійсненні злочину, передбаченому статтею 276 КК РФ (збирання відомостей, що є державною таємницею, з метою передачі іноземній державі) та «Верховний суд» окупаційної влади Криму 6 червня 2019 року засудив [PERSON] до 7 років ув`язнення у колонії суворого режиму. Таким чином зв`язок між позивачем та відповідачем втрачено ще до початку активних бойових дій в Україні у місті Бахмут. Отримати будь яких дозвільних документів від відповідача фізично не можливо. Його доля невідома. Через відсутність письмової згоди батька та неможливість вирішити спірне питання щодо місця проживання дитини - з батьком немає зв`язку, періодично виникають перешкоди у реалізації інтересів і прав дитини. У теперішній час, мешкаючи з матір`ю, дитина залишається проживати у звичному для неї середовищі, він продовжує відвідувати школу, спілкуватися зі своїми однокласниками. Мати піклується про його фізичне та духовне виховання, займається його оздоровленням. При цьому, у позивачки немає мети перешкоджати спілкуванню з батьком та родичами. Основна мета вирішити питання щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю безперешкодне вирішення в інтересах дитини періодично виникаючих питань у повсякденному житті. На підставі викладеного до суду було подано даний позов. Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 1 травня 2023 року справу за позовом [PERSON] в особі представника адвоката Левченко Марії Миколаївни до [PERSON] , третя особа - Управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради, про визначення місця проживання дитини з матір`ю передано до Куйбишевського районного суду Запорізької області за підсудністю. Згідно з Розпорядженням Голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 №27/0/38-14 розгляд справ, підсудних Сніжнянському міському суду Донецької області, здійснюється Куйбишевським районним судом Запорізької області. Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний суд розпорядженням від 14.09.2022 № 49/0/9-22 змінив Згідно ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 9 серпня 2023 року цивільну справу № 229/2684/23, за позовом [PERSON] в особі представника адвоката Левченко Марії Миколаївни до [PERSON] , третя особа - Управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради, про визначення місця проживання дитини з матір`ю направлено на розгляд за підсудністю до Фрунзенського районного суду м. Харкова. Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 19.10.2023 р. справа розподілена в провадження судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Сілантьєвої Е. Є. 19.10.2023 року на адресу суду надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача, отримана в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України з Реєстру територіальної громади м. Харкова. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.10.2023 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. 15.01.2024 року на адресу суду надійшов висновок Органу опіки та піклування Бахмутської міської ради № 1.01-15/15/0/2-24 від 15.01.2024 року. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16.01.2024 року підготовче судове засідання закрито та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] та адвокат Левченко М.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали відповідні пояснення, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Малолітній [PERSON] в присутності матері просив визначити місце проживання разом з матір*ю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, не подав відзиву на позов. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, в матеріалах справи міститься заява начальника управління І. Давиденко, в якій остання просила розглядати справу за їх відсутності та при ухваленні рішення покладались на розсуд суду. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, як що таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. В цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Згідно з одним із принципів судочинства визнано пріоритет публічного інтересу над приватним. Безпідставне умисне затягування розгляду справи нівелює завдання ЦПК України, яким є охорона прав і свобод громадян, зміцнення законності та виховання громадян. Крім того, недотримання строків розгляду справ порушує конституційне право на судовий захист і негативно впливає на ефективність та авторитет судової влади. Також відповідач повідомлявся про розгляд справи відповідно ч. 1 ст. 128 ЦПК України шляхом оголошення на сайті «Судової влади». Будучи обізнаним про розгляд справи судом, відповідач відзиву зі своїми запереченнями та жодних доказів не подав, а тому розгляд справи здійснений судом на підставі наявних доказів, що містяться в матеріалах справи. За наявності одночасного існування умов, передбачених положеннями ст. 280 ЦПК України, суд вважав можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечувала позивач. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу, надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини. 30.10.2010 року позивач та відповідач уклали шлюб, який було розірвано заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17.10.2018 року. Заочне рішення суду набрало законної сили (а.с. 18-21). Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 16). Згідно довідки з місця мешкання від 21.02.2019 року, [PERSON] та [PERSON] мешкають без реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 25). З інформації адміністрації Бахмутської загальноосвітньої коли І-ІІІ ступенів № 10 Бахмутської міської ради Донецької області вбачається, що в 3-А класі навчається [PERSON] , якого виховує мати [PERSON] . Вона постійно тримає на контролі навчальні досягнення дитини, відвідування ним школи, співпрацює з класним керівником, регулярно відвідує батьківськи збори. Батько, [PERSON] , з сім`єю не проживає. Упродовж всього навчання сина школу не відвідував. Участі у вихованні сина не брав (а.с. 63). Згідно довідки про навчання [PERSON] , [INFO] в навчальному році 2022/2023 вчиться в 4-Б класі Середньої школи Томашикова (а.с. 53). Як вбачається з довідки від 17.03.2023 року, [PERSON] , [INFO] , з 01 вересня 2022 року двічі на тиждень відвідує заняття паркуром в спортивному центрі (а.с. 168). З Довідок про надання/продовження толерованого перебування на території Словацької Республіки, виданої Міністерством внутрішніх справ Словацької Республіки вбачається, що Відділ поліції у справах іноземців ПЗ ОСП ПЗ Міхаловце надає/продовжує дозвіл на толероване перебування на території Словацької Республіки на період з 09.03.2022 до 04.03.2024 року [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 66 та 69 на звороті). Згідно довідки про отримання матеріальної допомоги, виданої Урядом праці, соціальних справ та родини м. Кошице від 15.02.2023 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , яка проживає в [ADDRESS] , в період з 01.03.2022 року одержує матеріальну допомогу відповідно до Закону № 417/2013 3б.з. «Про матеріальну допомогу та про внесення змін до деяких законів» (а.с. 80). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] офіційно працевлаштована, що підтверджується копією трудового договору та угоди про призначення працівника від 12.04.2023 року (а.с. 26-30). Відповідно до характеристики, наданої в.о. начальника фінансового управління Соледарської міської ради Глущенко Т.І. вбачається, що [PERSON] в фінансовому управлінні Соледарської міської ради працює з 11.07.2017 року. За час роботи проявила себе як відповідальний, дисциплінований, надійний і цілеспрямований фахівець з кадрової роботи. Тактовна, культурна, працездатна, у критичних ситуаціях здатна до продуманих та рішучих дій, достатньо володіє державною мовою (а.с. 49). Згідно висновку органу опіки та піклування Бахмутської міської ради про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю визнано доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Згідно ст. 19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Згідно зі ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім того, поняття «розлучення дитини та матері» не є тотожним поняттю «визначення різних місць проживання матері та дитини», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Як роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Частинами 1, 2 ст. 171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й ст. 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення. Враховуючи, що на даний час дитина проживає разом з позивачем, має особисту прихильність до матері, за місцем проживання дитини створені всі умови для дитини, а тому суд вважає доцільним визначити місце проживання неповнолітньої дитини з матір`ю. Крім того, суд бере до уваги, що з 2018 року існує спрощена процедура виїзду дитини за кордон, якою може скористатись той із батьків, з яким проживає дитина. Місце проживання має обов`язково підтверджуватись рішенням суду або органу опіки та піклування, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з тим із батьків, який має намір виїздити за межі України з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб. Так, порядок та підстави виїзду дитини за кордон без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків регулюється частиною 5 статті 157 Сімейного кодексу України та пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, які затверджені постановою КМУ №57 від 27.01.95р. Згідно абз. 2 п. 5 ст. 157 Сімейного Кодексу України, той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей. Отже, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд доходить до висновку, що вимога про визначення місця проживання дитини підлягає задоволенню. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного, суд знаходить позовні вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved