Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] (далі - позивач 1), [PERSON] (далі - позивач 2) звернулися до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Правекс Банк» (далі - відповідач 1, АТ КБ «Правекс Банк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі- відповідач 2, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 28.09.2007 року між позивачем 1 та АВТ КБ «Правекс Банк» було укладено кредитний договір № 3596-011/07Р. 28.09.2007 року позивач 1 для забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором передав в іпотеку однокімнатку квартиру за адресою: [ADDRESS] . 28.09.2007 року між позивачем 2 та ПАТ КБ «Правекс Банк» було укладено договір поруки, відповідно до якого остання взяла на себе обовязок відповідати за зобовязаннями позивача 1. Так, позивачам стало відомо, що 31.05.2017 року між ПАТ КБ «Правекс Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами № 1, відповідно до якого право грошової вимоги за вказаним кредитним договором № 3596-011/07Р від 28.09.2007 року та всіма договорами забезпечення перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». Позивачі вважають, що вказаний договір є недійсним, оскільки ПАТ КБ «Правекс Банк» до укладення з ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» оскаржуваного договору вже реалізувало своє право грошової вимоги до позивачів за кредитним договором шляхом пред`явлення відповідного позову, який в подальшому був задоволений судом, внаслідок чого кредитор - ПАТ КБ «Правекс Банк» отримав процесуальний статус стягувача, а не кредитора у зобов`язанні. На підставі викладеного, просили суд визнати частково недійсним Договір купівлі - продажу прав вимоги за кредитними договорами № 1, укладений 31.05.2017 року між ПАТ КБ «Правекс Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», в частині відступлення права грошової вимоги за кредитним договором № 3596-011/07Р від 28.09.2007, який був укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «Правекс Банк». Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.02.2020 року відкрито провадження у цивільній справі № 757/32704/21-ц та призначено підготовче судове засідання. 02.03.2021 року на адресу суду від представника відповідача 2 надійшли додаткові пояснення, відповідно до змісту яких останній просив відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.06.2023 року закрито підготовче провадження у цивільній справі № 757/7589/20-ц та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачі та представник позивачів в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, шляхом направлення судових повісток, про причини неявки суд не повідомили, проте в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у відсутність позивачів та представника позивачів, вимоги підтримують, просять задовольнити. Представник відповідача 1 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на сайті Печерського районного суду м.Києва, а тому, в силу положень ст. 131 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), відповідач 1 вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Представник відповідача 2 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на сайті Печерського районного суду м.Києва, а тому, в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач 2 вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, приходить до наступного. Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Таким чином, невід`ємною ознакою цивільної справи є наявність спору щодо порушення прав, свобод та інтересів юридичної чи фізичної особи. Так, в матеріалах справи міститься рішення Дніпровського районного суду м.Херсона від 01.10.2009 року яким встановлено, що між Акціонерним комерційний банком «Правекс-Банк» та [PERSON] 28.09.2007р. було укладено кредитний договір № 3596-011/07Р. Кредитний договір укладався між сторонами з кінцевим терміном повернення по 28.09.2032р., що передбачено п.1.2 згаданого договору, відповідно якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 28000 доларів США, на умовах щомісячної виплати заборгованості за кредитом, відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 11,3% річних; також 28.09.2007р. [PERSON] передав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно: однокімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] , для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором; крім того, 28.09.2007р. між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки, відповідно до якого остання взяла на себе обов`язок відповідати за зобов`язаннями [PERSON] . У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Матеріалами справи встановлено, що 31.05.2017 року між ПАТ КБ «Правекс Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами № 1, відповідно до якого зокрема право грошової вимоги за вказаним кредитним договором № 3596-011/07Р від 28.09.2007 року та всіма договорами забезпечення перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія». Так, суд звертає увагу позивачів, щодо їх посилання на ст. ст. 1077, 1078 ЦК України, які не можуть бути застосовані до даного предмету спору, оскільки оскаржуваний договір за своїм змістом не відповідає вимогам договору факторингу, а є цесією. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Так позивачі зазначають, що ПАТ КБ «Правекс Банк» до укладання з ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» оскаржуваного договору, вже реалізувало своє право грошової вимоги шляхом пред`явлення позову, який в подальшому було задоволено судом. Внаслідок чого, [PERSON] , [PERSON] заявляють, що ПАТ КБ «Правекс Банк» передало ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» недійсне право вимоги за кредитним договором. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дніпровського районного суду м. Херсон № 2-3286/09 від 01.10.2009 року, солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором станом на 01.07.2009 рік із [PERSON] , [PERSON] на користь Акціонерного комерційного банку «Правекс-Банк» 216 936 грн. 72 коп., судові витрати в розмірі 1820 грн. 00 коп. Крім того, судом встановлено, що в провадженні Херсонського міського суду Херсонської області перебуває справа №2-3286/09 за заявою ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про заміну сторони виконавчого провадження у цивільній справі №2-3286/09 про солідарне стягнення заборгованість за кредитним договором із [PERSON] , [PERSON] на користь Акціонерного комерційного банку «Правекс-Банк» 216 936 грн. 72 коп., судові витрати в розмірі 1820 грн. 00 коп. Так, матеріали справи не містять доказів про фактичне виконання в повному обсязі вказаного рішення суду. Отже, враховуючи викладене рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором із [PERSON] , [PERSON] - не виконане. Відповідно до позиції Верховного суду України судової палати у цивільних справах викладеної в Ухвалі від 12 березня 2009 року: « ухвалення судом рішення про стягнення грошової заборгованості не припиняє кредитних правовідносин сторін, оскільки відповідно до ст. 216 ЦК Української РСР (аналогічна норма - ст. 599 ЦК України) зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином, а тому в разі невиконання боржником грошового зобов`язання й після ухвалення рішення про повернення боргу правомірними є вимоги кредитора про стягнення з боржника відсотків за користування кредитом із застосуванням до нього відповідальності, передбаченої ст. 214 ЦК Української РСР (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Дана позиція також висвітлена у постанові Верховного Суду № 369/2705/16-ц від 09.10.2019 року. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтями 598, 599 ЦК України, визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема зобов`язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином, переданням відступного, переданням відступного, домовленістю сторін, прощенням боргу, поєднанням боржника і кредитора в одній особі, неможливістю його виконання, смертю фізичної особи, ліквідацією юридичної особи. Глава 50 ЦК України, не містить такої підстави припинення зобов`язання, як ухвалення рішення. Враховуючи викладене, чинне законодавство України не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання. Отже, у зв`язку із наявністю у [PERSON] , [PERSON] грошового зобов`язання за кредитним договором № 3596-011/07Р від 28.09.2007 року перед ПАТ КБ «Правекс Банк» - право вимоги за даним кредитним договором є чинним та у встановленому законом порядку передано ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». Так посилаючись на ст.ст. 203, 215 ЦК України, позивачі зазначають про недійсність Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами № 1 від 31.05.2017 року. Стаття 215 ЦК України, визначає підставою недійсності правочину - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема ч.1 ст. 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Як вже було зазначено між ПАТ КБ «Правекс Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами № 1 від 31.05.2017 року, який за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу прав вимоги та до якого, у відповідності до ч. 3 ст. 656 ЦК України, застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або закон. Частиною 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України). Враховуючи викладене, саме укладання Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами № 1 від 31.05.2017 року, після постановлення Дніпровським районним судом м. Херсон рішення № 2- 3286/09 від 01.10.2009 року про стягнення заборгованості за кредитним договором - не може бути правовою підставою для визнання оспорюваного договору недійсним. Отже, зміст оспорюваного договору не суперечить Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, а тому підстав для визнання його недійсним не має. Дана правова позиція висвітлена в постанові Верховного Суд № 761/15661/16-ц від 17.12.2018 року. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Враховуючи вищевикладене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, суд дійшов висновку про недоведеність позивачами заявлених позовних вимог, а відтак про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачами не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Outcome: dismissed