Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-04 00:00:00

[PERSON] 6 лютого 2024 року звернулася до суду із позовом до Бісковицької сільської рада Самбірського району Львівської області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі, право на середню частку (пай), розміром 1,93 в умовних кадастрових гектарах без контурного визначення зовнішніх меж на місцевості, яка розташована за межами населеного пункту села Сусідовичі Самбірського району Львівської області. Будучи спадкоємцем за законом, [PERSON] звернулася до державного нотаріуса Самбірської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Нотаріусом відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку із відсутністю оригіналу Сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку), серії ЛВ № 036289 від 10 грудня 1993 року. Надати такий документ нотаріусу не є можливим, так як такий документ спадкоємцем було втрачено ще за життя. Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просить суд визнати на ним право на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом. Ухвалою суду від 12 лютого 2024 року відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; розпочато підготовче провадження; витребувано з Самбірської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 13). На адресу суду надіслано копію спадкової справи після смерті [PERSON] ,\~який помер\~ [INFO] (а.с. 16-27). Ухвалою суду від 6 березня 2024 року закрито підготовче провадження у справі; справу призначено до судового розгляду (а.с. 30). Позивачка [PERSON] , яка належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився. Відповідач Бісковицька сільська рада Самбірського району Львівської області, подала до суду заяву про розгляд справи без участі її представника, щодо задоволення позовної заяви не заперечує (а.с. 28). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 6 лютого 2019 року, серія [NUMBER] (а.с. 7). [PERSON] , який помер [INFO] , є батьком [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про її народження, серії [NUMBER] (а.с. 9). Із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища вбачається, що [PERSON] 18 листопада 2011 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Самбору Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області зареєструвала шлюб із [PERSON] , після реєстрації шлюбу змінила дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 10). [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] , подавши від 9 січня 2024 року до Самбірської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, спадкова справа № 16/2024 (а.с. 17). Із листа державного нотаріуса Самбірської державної нотаріальної контори № 42/02-14 від 9 січня 2024 року відомо, що свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай), яка належала [PERSON] , який помер [INFO] , спадкоємцем якого була [PERSON] , яка спадщину прийняла, але не оформила своїх спадкових прав, не може бути видано, у зв`язку із відсутністю оригіналу Сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку), серії ЛВ № 036289 від 10 грудня 1993 року (а.с. 5). Оригінал Сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку), серії ЛВ № 036289 від 10 грудня 1993 року, було втрачено, що підтверджується оголошенням у газеті (а.с. 8). Спадкування майна [PERSON] здійснюється за законом. Згідно спадкової справи № 16/2024, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] вбачається, що позивачка звернулася з заявою про прийняття спадщини за законом 9 січня 2024 року. Інші спадкоємці відсутні (а.с. 16-27). Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За загальними положеннями спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ст. ст. 1216, 1217, 1218, 1220 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно частини 3 статті 1270 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з частинами першою та другою статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. За змістом статей 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта. Як встановлено судом, [PERSON] за життя набув право на середню частку (пай), розміром 1,93 в умовних кадастрових гектарах без контурного визначення зовнішніх меж на місцевості, яка розташована за межами населеного пункту села Сусідовичі Самбірського району Львівської області, з призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується Сертифікатом на право приватної власності на землю (середню земельну частку), серії ЛВ № 036289 від 10 грудня 1993 року, зареєстрованого в книзі записів сертифікатів за № 779 від 14 березня 1997 року (а.с.6). Позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, яка залишилася після смерті [PERSON] , у зв`язку із відсутністю оригіналу Сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку), серії ЛВ № 036289 від 10 грудня 1993 року. Таким чином, на теперішній час позивачка позбавлена права на спадщину та в позасудовому порядку не має можливості вирішити це питання. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на земельній частки (пай), є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із ст. ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Нормами статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположень свобод та практику Суду як джерело права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (п. 24 рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справі «Ейрі»; п. 32 рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (п. 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»). Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний у практиці Європейського суду з прав людини, отримане (хоча і не оформлене належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу. У рішеннях Європейського суду з прав людини «Спадея і Скалабріно проти Італії» від 1 вересня 1995 року (справа № 12868/87) та «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року (справа № 22774/93) зазначено, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має забезпечити «справедливу рівність» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою. Судом не встановлені обставини, які б в даному випадку обґрунтовували втручання держави у право позивачки на спадкове майно. Враховуючи викладене, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Позивачкою при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий в розмірі 1211 грн. 20 коп. Позивачка при зверненні до суду не просила відшкодувати їй понесені судові витрати. Отже, враховуючи такий принцип цивільного судочинства як диспозитивність (ст. 13 ЦПК України), понесені судові витрати позивачці при ухваленні рішення не відшкодовуються.

Outcome: approved