Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-08 00:00:00

позивач звернувся до суд із позовом до відповідача у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за аліментами за період з березня 2023 року по січень 2024 року у розмірі 51 763, 30 грн. В обґрунтування позову покликається на те, що від шлюбу, позивач та відповідач мають двох спільних малолітніх дітей. Після припинення шлюбу діти залишились проживати з матір`ю. На підставі судового рішення батько здійснює утримання сина шляхом щомісячної сплати аліментів. Попри те, виконання батьківського обов`язку відповідач здійснює неналежним чином у зв`язку із чим утворилась заборгованість за несплаченими аліментами у відповідності до ст. 197 СК України. Через виникнення заборгованості з вини відповідача також просить стягнути неустойку у відповідності до ст. 198 СК України. Відповідачем не подано до суду відзив, який би містив заперечення на позов. 06 березня 2024 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Учасники справи у судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про час, дату та місце судового засідання, про причини неявки не повідомив, відповідач не подав відзив на позовну заяву, а відтак, враховуючи що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, враховуючи наявність умов передбачених ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи з дотриманням вимог, встановлених ст.281 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши її дійсні обставини, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] . Відповідно до судового наказу Подільського районного суду м. Києва від 06 березня 2023 року у справі № 758/2256/23 за заявою [PERSON] про видачу судового наказу про стягнення аліментів ухвалено стягувати з останнього на користь позивача аліменти на утримання дітей: [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 03 березня 2023 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Судовий наказ набрав законної сили 06 березня 2023 року. На підставі судового наказу Подільського районного суд м. Києва від 06 березня 2023 року державним виконавцем Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. Відповідно до розрахунків заборгованості зі сплати аліментів від 15.01.2024 та 09.04.2024, проведеного державним виконавцем Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ ) у виконавчому провадженні № [NUMBER] у [PERSON] виникла заборгованість зі сплати аліментів за період з 02 березня 2023 року по 31 грудня 2023 року, станом на 31 січня 2024 року у розмірі 51 763,30 грн. Будь-яких доказів на спростування розрахунку заборгованості відповідачем не надано, такий не оскаржувався, а відтак є чинним, а тому приймається судом до уваги. Відповідно до ч. 1 ст. 196 Сімейного кодексу України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 19.01.2022 (справа № 711/679/21) стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів. Відповідно до ч. 2 ст. 196 Сімейного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що заборгованість особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду виникла саме з його вини, адже доказів протилежного судом не встановлено. При визначення розміру неустойки, суд приймає до уваги розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, адже такі проведено державним виконавцем у відповідності до вимог ст. ст. 195, 196 СК України. З урахуванням законодавчих положень позивачка просить стягнути неустойку у розмірі 100 відсотків заборгованості, що становить у сумі 51 763,30 грн. Враховуючи наведене вище, приймаючи до уваги наведене, суд прийшов висновку, що з відповідача необхідно стягнути неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 02 березня 2023 року по 31 січня 2024 року у сумі 51 763,30 грн, а позов задовольнити. Разом із тим, під час розгляду справи судом не встановлено інших обставин, які б мали значення для правильного вирішення справи, однак, не зазначались сторонами та стосувались предмету доказування. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1211,20 грн в дохід держави. Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд прийшов до наступного. Із матеріалів справи убачається, що 01.01.2024 між позивачем та адвокатом Попченковою Іриною Миколаївною укладено договір про надання правничої допомоги. 07 лютого 2024 року було укладено між позивачем та адвокатом додаткову угоду №1 до договору про надання правничої допомоги. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаннях з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 ст. 137 цього Кодексу за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При цьому, за приписами частини 3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 цього Кодексу розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається, суд зазначає про те, що відповідно до укладеної угоди адвокат надає позивачу правничу допомогу в обсязі та на умовах, визначених договором. Відповідно до акту приймання-передачі виконаних робіт від 29 лютого 2024 року клієнт зобов`язується виплатити адвокату винагороду за надані правничі послуги: аналіз обставин, викладених клієнтом. ознайомлення з наявними документами та аналіз законодавста, аналіз судової практики, вироблення правової позиції , здійснення розрахунку - 0,5 год. 1000,00 грн; складання позовної заяви про стягнення боргу - 2 год. 4000,00 грн. Понесення витрат на професійну правничу допомогу підтверджено прибутковим касовим ордером від 29 лютого 2024 року.

Outcome: approved