Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-09 00:00:00

16 жовтня 2023 року АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» звернулося до суду із зазначеним позовом до відповідача [PERSON] із вимогою про відшкодування збитків (а. с. 1-3). В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що під час технічної перевірки стану електричних приладів обліку і електроустановок відповідачки за адресою: [ADDRESS] , що проводилась 11 травня 2023 року, позивачем було виявлено розкрадання електричної енергії та складено акт про порушення № 005010, яким зафіксовано: самовільне підключення струмоприймачів до електричної мережі АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» з порушенням схеми обліку та з метою безоблікового споживання електричної енергії без наявності відповідного договору. Електрична енергія споживається, засобами обліку не враховується. Порушення продемонстровано споживачу. Дане порушення Правил було зафіксовано у Акті про порушення № 005010 від 11 травня 2023 у присутності відповідача, який підписав даний акт без жодних зауважень чи заперечень та був згоден з виявленими порушеннями ПРРЕЕ. Отже, відповідач за допомогою самовільного підключення користувалася електричною енергією не сплачуючи за неї як за товар. Вказаними діями позивачу були спричинені збитки на загальну суму 53312 гривень 47 копійок, які відповідач в добровільному порядку не відшкодовує, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду та просити суд стягнути з відповідача вказану суму збитків та судовий збір у розмірі 2684 гривні разом із витратами на правову допомогу у сумі 10000 гривень (а. с. 1-3). Ухвалою суду від 17 листопада 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 11 годину 30 хвилин 17 січня 2024 року (а. с. 34), копія якої надіслана учасникам справи 01 грудня 2023 року за вихідним № 35498/23-вих/2/204/4088/23 (а. с. 37). Представниця позивача у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а. с. 63), в якій зазначила, що позов підтримує в повному обсязі, прохає його задовольнити, не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 62), причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення без фіксування судового процесу технічними засобами. Судом встановлено, що відносини між позивачем та відповідачем регулюються Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими постановою НКРЕ № 312 від 14 березня 2018 року. 11 травня 2023 року під час технічної перевірки стану електричних приладів обліку і електроустановок відповідача за адресою: [ADDRESS] , позивачем було виявлено розкрадання електричної енергії та складено акт про порушення № 005010, яким зафіксовано: самовільне підключення струмоприймачів до електричної мережі АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» з порушення схеми обліку. Самовільне підключення виконано мідним дротом перерізом 2*2,5 мм2 від ввідних дротів відрито, виявити яке можливо при контрольному огляді приладу обліку. При включенні навантаження імпульси відсутні, покази лічильника не змінюються, спожита електроенергія лічильником не враховується. Порушення продемонстровано споживачу (а. с. 5-6). На засіданні комісії 18 травня 2023 року ДМЕМ по розгляду актів про порушення споживачем Правил роздрібного ринку електричної енергії було розглянуто Акт № 005010 про порушення від 11 травня 2023 року та протоколом № 41/23 встановлено, що споживач на своєму об`єкті, щодо якого відкрито особовий рахунок № [NUMBER] ЕІС-код точки комерційного обліку, за якою виявлено порушення 62Z9411063767480 за адресою [ADDRESS] порушив ПРРЕЕ. Тому, комісією прийнято рішення про виконання нарахування відповідачу сум за спожиту електричну енергію, за період часу з 11 листопада 2022 року по 11 травня 2023 року відповідно до п. 8.4.13 та за формулою 8 ПРРЕЕ зі змінами та доповненнями, виходячи із величини розрахункового добового обсягу споживання електричної енергії, у сумі 53312 гривень 47 копійок за 8601,12 кВт*г не облікованої електричної енергії (а. с. 7-8). 18 травня 2023 року позивачем на адресу відповідача надіслано досудову претензію по оплаті нарахувань по акту про порушення Правил роздрібного ринку електричної енергії від 11 травня 2023 року № 005010 (а. с. 9). Оскільки відповідач у добровільному порядку не відшкодовує завдані порушенням Правил роздрібного ринку електричної енергії збитки, на вказану претензію не відреагував, то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Відповідно до вимог п. 4 ч. 2 ст.\~77\~Закону України\~«Про ринок\~електричної енергії» правопорушеннями на ринку електричної енергії, серед іншого, є крадіжка електричної енергії, самовільне підключення до об`єктів електроенергетики, споживання електричної енергії без приладів обліку. Згідно з вимогами ч. 1 ст.\~77\~Закону України\~«Про ринок\~електричної енергії» учасники ринку, які порушили нормативно-правові акти, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, несуть відповідальність згідно із законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Правилами роздрібного\~ринку електричної\~енергії,\~що затверджені Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14 березня 2018 року № 312 визначено, що споживач електричної енергії зобов`язаний: користуватися електричною енергією виключно на підставі договору (договорів); сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів; забезпечувати належний технічний стан та безпечну експлуатацію своїх електроустановок та електроприладів згідно з вимогами нормативно-технічних документів та нормативно-правових актів України; узгоджувати з оператором системи нові підключення та переобладнання внутрішньої електропроводки, здійснювані з метою збільшення споживання електричної потужності; своєчасно вживати відповідних заходів для усунення виявлених порушень; не допускати безоблікового користування електричною енергією від технологічних електричних мереж споживача, а також відшкодовувати збитки, завдані оператору системи та/або споживачу (основному споживачу), у разі виявлення безоблікового користування електричною енергією від технологічних електричних мереж споживача (п. 5.5.5.Правил). Відповідно до пункту 8.2.5. Правил роздрібного ринку електричної енергії у разі виявлення під час контрольного огляду або технічної перевірки уповноваженим представником оператора системи, від якого споживач одержує електричну енергію, порушень цих Правил, у тому числі фактів розкрадання електричної енергії, на місці виявлення порушення у присутності споживача або представника споживача оформлюється акт про порушення. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачем не спростовано, що 11 травня 2023 року позивачем складено акт про порушення № 005010, другий примірник якого отримано відповідачем під підпис (а. с. 6). При цьому, останнім у графі «Зауваження до складеного акту» зазначено, про те, що (мовою оригіналу): «без зауважень. Другий примірник Акту отримав на руки 11.05.2023», що в свою чергу, підтверджує обґрунтованість позову позивача. Більш того, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачем не спростовано того, що протокол комісії № 41/23 від 11 травня 2023 року складений за його присутності (а. с. 7). З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підтверджені належними, допустимими, чіткими та достатніми доказами, що узгоджуються між собою та доповнюють один одного, що відповідає стандарту доказування «поза розумним сумнівом», про що зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства», та можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту», про що ЄСПЛ вказав у своєму рішенні від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України», через що вони підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133\~ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст.\~133\~ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на відповідача. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу позивачу у даній справі на підставі договору № 210-ДЕ про надання правової допомоги від 08 січня 2021 року та додаткових угод № 4 та № 20 до вказаного договору надавало адвокатське об`єднання «Перший радник» від якого діяла адвокатка Біла Т.А. (а. с. 19-25), яка діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ДП № 4150 від 26 лютого 2019 року (а. с. 27). Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС Дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Так, у п. 1.3 додаткової угоди № 4 до вищевказаного договору про надання правової допомоги зазначено, що сторони узгодили про те, що зміст, обсяг, вартість послуг, номер судової справи, в межах якої надається правова допомога, та судова інстанція відображається сторонами в акті наданих послуг (а. с. 22-24 та на звороті). З Акту № 370 наданих послуг за період з 11 вересня 2023 року 13 грудня 2023 року за договором про надання правової допомоги № 210-ДЕ від 08 січня 2021 року (а. с. 45 та на звороті) вбачається, що даний акт наданий за результатами надання адвокатом правової допомоги в межах розгляду цивільної справи № 2014/14180/23, за вказаним позовом. Так, з акту вбачається, що адвокаткою було надано позивачу наступні послуги: вивчення нормативно-правового регулювання спірних правовідносин, аналіз судової практики з подібних спорів; розробка загальної стратегії дій щодо захисту інтересів клієнта, підготовка та систематизація доказової бази, запит документів, роздруківка письмових документів, складання копій, розробка загальної стратегії дій щодо захисту інтересів клієнта; складання позовної заяви, письмових пояснень, фотодоказів; участь у судових засіданнях; прибуття до суду для подачі процесуальних документів, відправка доказів відповідачам з додатками поштою; підготовка заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. При цьому, суд зазначає, що в даному акті, не вказано кількість витрачених представником позивача годин на надання тієї чи іншої послуги, що ставить під сумнів його достовірність, а відтак є неналежним доказом у справі, через що суд не приймає його до уваги. Більш того, суд звертає увагу, що частина із наданих послуг не може бути віднесена саме до правничої допомоги. Так, відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно з вимогами п. 9 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Приписами п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. Відповідно до вимог ст. 19 вказаного Закону видами адвокатської діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; 4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; 5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; 7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ; 8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Отже, прибуття до суду для подачі процесуальних документів, відправка доказів відповідачам з додатками поштою та підготовка заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути віднесені до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені статтями 1, 19 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а відтак, витрати на здійснення вказаних видів робіт не можуть бути відшкодовані у якості витрат на професійну правничу допомогу. Більш того, суд зазначає про те, що справа призначалася судом до розгулу тричі: 17 січня 2024 року, 11 березня 2024 року та 10 квітня 2024 року, однак у жодне судове засідання представниця позивача не з`явилася, а подавала заяви про розгляд справи за її відсутності (17 січня 2024 року за вх. № 1641, 07 березня 2024 року за вх. № 7332 та 09 квітня 2024 року за вх. № 11311). Таким чином, така послуга, як «участь у судових засідання» представником позивача в цій справі не надавалася, а отже відомості в Акті № 370 щодо наданих послуг з правничої допомоги не відповідають дійсності. Крім того, слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. При визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19 зазначив, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. З огляду на викладене, враховуючи те, що розгляд справи здійснювався у спрощеного позовному порядку з викликом сторін, але за їх відсутності, приймаючи до уваги складність справи, заявлену позивачем ціну позову у розмірі 53312 гривень 47 копійок, співмірність та пропорційність понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, з урахуванням того, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, враховуючи обсяг\~наданих адвокатом\~послуг,\~суд дійшов\~обґрунтованого висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 2000 гривень. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд дійшов переконливого висновку про те, що позовні вимоги позивачки є необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, через що вони не підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача, а тому з останнього на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 2684 гривні. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved