Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-08 00:00:00

5 червня 2023 року позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини. В позові зазначив, що з відповідачкою перебуває у шлюбі, зареєстрованому 9 вересня 2017 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. Сторони є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] . Позивач просить розірвати шлюб, оскільки шлюбні стосунки між подружжям в теперішній час припинені, вони проживають нарізно. Численні спільні намагання сторін повернути у відносини гармонію та налагодити подружнє життя, яких вони вживали протягом року, що передував подачі цього позову, позитивних результатів не дали. Наслідком цього стало цілковите усвідомлення позивачем того, що розлучення є неминучим, тому є недоцільним намагання зберегти шлюб. Після припинення спільного проживання дитина сторін проживає разом з батьком, який має житло, де створив всі умови для гармонійного розвитку та виховання дитини, забезпечує розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. [PERSON] має статус фізичної особи-підприємця і роботу, що приносить йому стабільний гідний дохід, позбавлений шкідливих звичок та залежностей, які створюють небезпеку для оточення та емоційного і фізичного розвитку хлопчика, чиє проживання разом з батьком буде максимальним чином відповідати інтересам сина, оскільки між ним та позивачем існує міцний емоційний зв`язок, хлопчик тягнеться до нього. Позивач набагато більше, ніж відповідачка, що проживає в іншому населеному пункті, приділяє уваги вихованню дитини, її духовному, емоційному та фізичному розвитку, вирішує матеріальні та організаційні проблеми, пов`язані з відвідуванням ним виховного закладу, лише він допомагає [PERSON] у виконанні домашніх завдань, у підготовці до культурних заходів, що проводяться у дитсадочку, відвідує з ним заняття з вивчення іноземних мов, лікувальні заклади, тоді як відповідач нехтує вказаними обов`язками, приділяючи вісь свій вільний час виключно своїм особистим проблемам. Означені обставини роблять неможливим повноцінну участь відповідачки у житті дитини та догляді за нею. Хоча син і проживає з позивачем, проте відповідач часто виказує намір взяти його на проживання до себе, проти чого категорично заперечує позивач у зв`язку з малим віком хлопчика, який під час свого зростання кожного дня потребує прояву уваги та піклування, які мати, що не має постійного місця проживання та роз`їжджає по різних містах, не може забезпечити повною мірою. При цьому батько сина жодним чином не чинить перешкод для матері у вільному спілкуванні з хлопчиком та готовий надавати і надає відповідачці таку можливість будь-коли, коли вона приїжджає до міста. На підставі викладеного просить про задоволення позову, розірвання шлюбу між сторонами та визначення місця помешкання сина з батьком. Ухвалою судді від 09.06.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Заходи забезпечення позову, доказів судом не застосовувались. На підставі ухвали суду від 29.09.2023 року закрите підготовче провадження в справі та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 13.02.2024 року зобов`язано орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району надати письмовий висновок щодо предмету спору. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позову, просить про його задоволення. Пояснив суду, що відповідачка в теперішній час не лише не проживає з сином, а й взагалі не мешкає в м. Запоріжжі, роз`їжджає по різним містам, після припинення шлюбних стосунків змінила два-три місця проживання, відвідує дитину один раз на кілька місяців. Позивач має постійну роботу, що гідно оплачується, на відміну від відповідачки, яка не працевлаштована, не має сталих джерел доходів; він здатен створити усі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, забезпечити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, тоді як мати за особливостями її світогляду, кола інтересів, яке замикається її власними потребами та пошуками шляхів творчої реалізації, не готова належним чином виконувати обов`язки матері. Наведені факти є тими винятковими обставинами, що можуть розлучити малолітню дитину з її матір`ю. Представник позивача підтримала доводи свого довірителя. Просить про ухвалення рішення на його користь. Відповідачка, належним чином повідомлена про дату, час та місце вирішення спору, до суду не з`явилася, надавши суду письмове звернення, яке містить визнання позову в частині розірвання шлюбу та заперечення проти задоволення вимог про визначення місця проживання дитини, а також прохання про проведення судового розгляду у її відсутність. Будь-яких пояснень в обґрунтування своєї позиції в частині вимоги про визначення місця проживання дитини не надала. Означені обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України зумовили розв`язання справи без участі відповідачки. Представник третьої особи в судовому засіданні знаходить позов таким, що підлягає задоволенню, про що складений відповідний письмовий висновок органу опіки, який констатує добрі умови для зростання та виховання дитини в родині позивача і містить умовиводи про доцільність проживання сина саме з батьком. Представник також пояснила, що з мамою хлопчика в телефонному режимі було проведено бесіду, під час якої вона формально заперечувала проти задоволення позову, проте заявила, що відносить на розсуд суду вирішення спору. Органом опіки встановлено, що мати не має власного житла, нею не укладені договори оренди, вона не працевлаштована. Пояснення, необхідні для складання письмового висновку в порядку ст. 19 СК України, відповідачка направила співробітникам органу опіки після неодноразових нагадувань. Вислухавши учасників справи, свідків [PERSON] , [PERSON] , з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що сторони, які перебувають у шлюбі, зареєстрованому 9 вересня 2017 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (а. с. 10), є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] (а. с. 11). Статтею 104 СК України внормовано підстави для припинення шлюбу, однією з яких є його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, випливає із змісту частини 3 ст. 105 СК України, якою врегульовано припинення шлюбу внаслідок його розірвання. Право на пред`явлення позову про розірвання шлюбу одним з подружжя встановлено статтею 110 СК України. Стаття 112 СК України встановлює підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя За змістом частини 1 вказаної норми сімейного законодавства суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина 2 ст. 112 СК України). Судом встановлено, що сторони припинили спільне проживання, досягти примирення їм не вдалось, сім`я існує формально, у зв`язку з чим суд вбачає всі підстави для задоволення позову в частині вимог про розірвання шлюбу. Так як відповідачка не заявила про бажання відновити своє дошлюбне прізвище після розірвання шлюбу в силу ст. 113 СК України, суд вважає за необхідне зберегти за нею набуте в шлюбі прізвище. Вирішуючи вимогу про визначення місця проживання дитини, суд виходить з такого. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 160 СК України внормовано право батьків на визначення місця проживання дитини, яке щодо дитини, яка не досягла десяти років, за загальним правилом визначається за згодою батьків. Процедуру вирішення спорів між матір`ю та батьком про місце проживання малолітньої дитини врегульовано статтею 161 СК України, яка встановлює право батьків на звернення до суду, якщо мати та батько, які проживають окремо, не прийшли до згоди, з ким з них буде проживати малолітня дитина. Як випливає з наведеної статті 161 СК України, при вирішенні спору про місце проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан його здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не може передати дитину для проживання з тим з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою завадити розвитку дитини. Наведене положення законодавства свідчить про пріоритетність інтересів дитини при вирішенні питання про місце її проживання, що узгоджується зі змістом статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХП, яка відповідно до ст. 9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, про те, що у всіх діях відносно дітей першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Виходячи з наведених положень законодавства, при вирішенні цього спору суд, враховуючи рівність прав батьків щодо участі у вихованні дитини і у відсутність фактичних даних про перешкоджання з боку будь-кого з них іншому в реалізації цього права, повинен керуватися інтересами дитини. Подібний правовий висновок містить постанова Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі № 542/1428/18 (провадження № 61-18612св19), згідно із яким рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, тому під час вирішення спору про визначення місця проживання дитини, у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім - права батьків. Дійшовши висновку про необхідність вирішення спору на користь позивачки, суд враховує зміст принципу шостого «Декларації прав дитини» від 20.11.1959 року, відповідно до якого малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю. Разом з тим вказана норма не є підставою для безумовного визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, оскільки нею (нормою) встановлені виключення з загального правила, якими можуть бути виключні обставини. Задовольняючи позов, суд вважає, що такими виключними обставинами є надані суду фактичні дані про відсутність фактичного піклування щодо дитини на постійній основі з боку відповідачки, що підтверджується як поясненнями позивача та показаннями свідків про окреме, в іншому населеному пункті, проживання матері, так і відомостями про те, що на момент звернення відповідачки до суду з заявою про вирішення справи у її відсутність вона перебувала в м. Чернівці, звідки цю заяву направлено засобами поштового зв`язку. Означені обставини в силу ст. 161 СК України є самостійною підставою для відмови матері в передачі їй дитини для спільного проживання. Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили наведені обставини, розповівши, що відповідачка не проживає разом з сім`єю з весни 2021 року і в теперішній час знаходиться за межами м. Запоріжжя, уїхавши в інтересах відбудовування власної кар`єри. Свідок [PERSON] показав, що є рідним братом позивача та проживає в одному з ним багатоквартирному будинку, тому про всі обставини зростання та виховання свого племінника знає з власних спостерігань. Від народження дитини переважно позивач займався заходами щодо його виховання дитини, лікування, розвитку творчих здібностей. Виключно він відводить дитину до дитсадочку, секцій з вивчення іноземних мов. Ще до від`їзду відповідачка мало приділяла уваги інтересам дитини, будучи як творча особистість повністю поглиненою у власні потреби та займаючись виключно проблемами свого творчого розвитку та створення кар`єри. Дитина проживає з батьком, який до весни 2023 року не мав звісток від матері, що протягом вказаного часу не бачилась і з сином. Позивач має стабільний заробіток, працюючи більше десяти років за одним фахом, орендує житло, де створені всі необхідні умови для проживання та розвитку хлопчика. [PERSON] показала, що є матір`ю позивача та бабкою малолітнього [PERSON] і їй відомо, що з липня 2021 року мати хлопчика з сім`єю не проживає, залишивши її з власної ініціативи. В догляді за сином позивачу допомагають як свідок, так і інша бабуся, що є матір`ю відповідачки. Хлопчик відвідує центр інтелектуальної творчості «ЕЙдоС», де готується до початку навчання та розвиває свої творчі здібності. Виключно батько, якому допомагають бабуся з дідусем, займається лікуванням дитини, її вихованням, навчанням. Мати, яка зараз проживає в Західній Україні, просила її з вказаного приводу не турбувати. Дійшовши висновку про необхідність проживання хлопчика з батьком, суд констатує наявність усіх обставин, які утворюють сприятливу обстановку для проживання сина з позивачем, а саме: вік батька, задовільний стан його здоров`я (а. с. 68-72), стабільний заробіток (а. с. 50-56), позитивні характеристики, відсутність згубних звичок, які свідчать про належний рівень його емоційно-вольових якостей, задовільні умови проживання дитини (а. с. 17-18), любов хлопчика до батька. Зазначений висновок суду поєднуються з письмовим висновком органу опіки та піклування (а. с. 107-183), який є обов`язковим при розгляді справ такої категорії, про доцільність проживання малолітнього сина з батьком, належні умови для гармонійного розвитку хлопчика в осілі батька, який містить інформацію про те, що мати дитини з квітня 2022 року проживає в м. Чернівці, де неофіційно працює фотографом, з сином спілкується в телефонному режимі, бачиться приблизно один раз на місяць, приїжджаючи до м. Запоріжжя. Враховуючи пріоритетність інтересів дитини, суд враховує і думку дитини про бажання проживати разом з батьком, хоча й не висловлену в судовому засіданні в порядку ч. 2 ст. 171 СК України, проте сприйняту судом шляхом дослідження інших процесуальних джерел, таких як показання свідків, а також висновок органу опіки та піклування, чиї умовиводи про доцільність проживання хлопчика з батьком ґрунтуються, в тому числі, і на врахуванні думки дитини, отриманої в спілкуванні з нею. Виходячи з викладеного, суд констатує максимальне дотримання інтересів дитини за умови її проживання з батьком та його близькими родичами і вважає, що перебування під щоденною опікою батька буде більш сприятливим для психологічного благополуччя хлопчика, оскільки, як зазначено судом, національним та міжнародним законодавством встановлено пріоритетність інтересів дитини. Таким чином, всебічно та повно встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами,

Outcome: approved