Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Акціонерного товариства «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк») про визнання недійсним кредитного договору. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що їй стало відомо, що ТОВ «Прем`єр Естейт» оформлює кредитні договори на інших осіб і пропонує за це працевлаштування та винагороду у розмірі 300 доларів США. Маючи проблеми з роботою і не підозрюючи нічого протиправного, вона погодилася на дану пропозицію. Насправді ж, після працевлаштування, директор ТОВ «Прем`єр Естейт» [PERSON] схиляв підпорядкованих йому осіб, в тому числі і її, до оформлення кредиту, з метою чого складав і видавав завідомо неправдивий документ, який підтверджував платоспроможність осіб, після чого надавав такий документ до Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк». Засновники ТОВ «Прем`єр Естейт» завірили її про те, що банку достовірно відомо, хто є реальним позичальником у договорі та на яких умовах буде укладено кредитний договір, а саме: що договір формально підпише одна особа, а гроші фактично отримає керівництво ТОВ «Прем`єр Естейт»; що всі права та обовязки за кредитним договором насправді виникатимуть між банком та ТОВ «Прем`єр Естейт» та його засновниками; що банк ніколи не звернеться з претензіями або позовами до осіб, на чиє ім`я було оформлено кредит. Більш того, Жовтневе відділення Дніпропетровської обласної філії Банку у змові з керівництвом ТОВ «Прем`єр Естейт», своїми діями підтвердило зазначені вище обставини. Внаслідок цього, 14 квітня 2008 року між позивачем та банком був укладений кредитний договір №2087, відповідно до якого банк надає позивачу грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 74000 доларів США зі сплатою 14% річних і комісій. Відповідно п. 1.3.1 Кредитного договору майновим поручителем за даним Кредитним договором виступив [PERSON] , який є співзасновником ТОВ «Прем`єр Естейт», що підтверджується витягом з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Він укладав із Банком іпотечний договір, що мало б бути гарантією для позивача з боку ТОВ «Прем`єр Естейт». 14 квітня 2008 року між [PERSON] та банком був укладений іпотечний договір №110/091 (далі - Іпотечний договір). Відповідно до цього договору [PERSON] передав в іпотеку банку у якості забезпечення виконання позивачем зобов`язань за кредитним договором нерухоме майно, яким є земельна ділянка площею 1,000 (один) гектар. Замість неї гроші в повному обсязі отримав [PERSON] для подальшого використання, вона же грошей фактично не отримала і тому була лише «фіктивним боржником». Завершивши свої шахрайські дії, керівництво ТОВ «Прем`єр Естейт» відмовилося виконувати зобов`язання за кредитним договором та іпотечним договором, присвоївши собі кошти, які були отримані внаслідок укладення кредитного договору. Внаслідок цього банк звертався до позивача з вимогами про повернення коштів за кредитним договором, які позивач фактично не отримувала. Факт вчинення керівництвом ТОВ «Прем`єр Естейт» шахрайських дій щодо неї підтверджується постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2012 року у справі №0418/752/2012, якою [PERSON] , директора ТОВ «Прем`єр Еістейт» звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст.ст. 1 п. «в», 6 Закону України «Про амністію в 2011 році». Та обставина, що [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності на підставі Закону України «Про амністію в 2011 році» не виключає його винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 222, ч. 1 ст. 366 КК України. Оскільки недійсність кредитного договору є правовим наслідком вчинення [PERSON] шахрайських дій, то вищезазначена постанова є обов`язковою в частині вчинення таких дій [PERSON] . Так, у постанові зазначається, що [PERSON] , будучи директором ТОВ «Прем`єр Естейт», будучи посадовою особою, в підпорядкуванні якого знаходилася робітник [PERSON] , 14 квітня 2008 року склав і видав офіційні завідомо неправдиві документи - довідки про заробітну плату, які використовував для пред`явлення АКБСР «Укрсоцбанк» для отримання кредитних коштів. Таким чином, обставина вчинення шахрайських дій керівництвом ТОВ «Прем`єр Естейт» є преюдиційною і доказуванню не підлягає. Просила: визнати недійсним договір №2087 від 14.04.2008, укладений між нею та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» в частині зазначеного у кредитному договорі позичальника [PERSON] . 24.05.2023 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. 25.09.2023 відповідач звернувся з заявою про застосування до вимог позивача строків позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник позивача адвокат Карапетян А.Р. підтримав заявлений позов, представник відповідача адвокат Гуйван І.В. заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, наведених у письмових поясненнях. Просив застосувати до вимог позивача строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 14.04.2008 між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» в м. Дніпропетровськ був укладений кредитний договір №2087, відповідно до якого банк надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 74000 доларів США зі сплатою 14% річних і комісій, з кінцевим терміном повернення кредиту до 05.04.2018. Відповідно п. 1.3.1 кредитного договору №2087 від 14.04.2008 Кредитор в день укладання цього договору укладає іпотечний договір з майновим поручителем [PERSON] , за умовами якого позичальник передає в іпотеку кредитору нерухоме майно - земельну ділянку площею 1 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, Піщанська міська рада, заставною вартістю 534300 грн. [PERSON] підписала кредитний договір від 14.04.2008. 14.04.2008 між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» в м. Дніпропетровськ був укладений іпотечний договір №110/091, за умовами якого [PERSON] передав в іпотеку банку у якості забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором від 14.04.2008 №2087 нерухоме майно, яким є земельна ділянка площею 1 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, Піщанська міська рада, кадастровий №1223285500-01-330-1021. 09.02.2012 Кіровським районним судом м. Дніпропетровська у справі №0418/752/2012 винесено постанову, згідно з якою [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст.ст. 1 п. «в», 6 Закону України «Про амністію в 2011 році». Факт того, що [PERSON] було звільнено від кримінальної відповідальності на підставі амністії фактично підтверджує його винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, в яких [PERSON] обвинувачувався, а саме ч.1 ст. 222, ч. 1 ст. 366 КК України. Цією постановою встановлено, що [PERSON] , будучи директором ТОВ «Прем`єр Естейт», в підпорядкуванні якого знаходилася робітник [PERSON] (договір №2087), склав і видав офіційні завідомо неправдиві документи - довідки про заробітну плату, які використовував для пред`явлення АКБСР «Укрсоцбанк» для отримання кредитних коштів в період з 2007 по 2008 роки. На підставі зазначених підроблених документів [PERSON] отримав грошові кошти в банках, в тому числі АКБСР «Укрсоцбанк», в загальній сумі 51376300 грн., оформлених на вищеперерахованих громадян, які використав на власний розсуд без мети їх розкрадання. Постанова набрала законної сили 17.02.2012. Частиною 1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом, передбаченим ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами 2-3 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини друга, третя статті 6 ЦК України). Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України у редакції, чинній на час укладення договору). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (частина перша статті 1054 ЦК України). Отже, суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку останнього їх повернути і сплатити за користування ними проценти. Відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України у редакції, чинній на час укладення кредитного договору). Частиною 6 ст. 82 ЦПК України встановлено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що 14.04.2008 позивач підписала з Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» в м. Дніпропетровськ був укладений кредитний договір №2087, відповідно до якого банк надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 74000 доларів США зі сплатою 14% річних і комісій, з кінцевим терміном повернення кредиту до 05.04.2018. У позові заявлено вимогу визнати недійсним зазначений договір в частині позичальника, оскільки позивач коштів не отримувала, а кошти за кредитним договором отримала інша особа. Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09.02.2012 у справі №0418/752/2012 встановлено, що [PERSON] , будучи директором ТОВ «Прем`єр Естейт», в підпорядкуванні якого знаходилася робітник [PERSON] (договір №2087) склав і видав офіційні завідомо неправдиві документи - довідки про заробітну плату, які використовував для пред`явлення АКБСР «Укрсоцбанк» для отримання кредитних коштів в період з 2007 по 2008 роки. На підставі зазначених підроблених документів [PERSON] отримав грошові кошти в банках, в тому числі АКБСР «Укрсоцбанк», в загальній сумі 51376300 грн., оформлених на вищеперерахованих громадян, які використав на власний розсуд без мети їх розкрадання. Відповідно до приписів ч. 6 ст. 82 ЦПК України обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій [PERSON] в питанні щодо того, що останній склав і видав офіційні завідомо неправдиві документи, які використовував для пред`явлення АКБСР «Укрсоцбанк» для отримання кредитних коштів в період з 2007 по 2008 роки, в тому числі і по договору №2087, позичальником за яким зазначена позивач, на підставі якого отримав грошові кошти в АКБСР «Укрсоцбанк», які використав на власний розсуд без мети їх розкрадання. Враховуючи наведене, суд вважає, що оспорюваний договір є фіктивним, оскільки за встановлених обставин його укладання, він не створив правових наслідків для позивачки, яка грошових (кредитних) коштів за цим договором не отримала. При цьому відповідачем заявлено про застосування до вимог позивачки строків позовної давності та відмову в зв`язку з цим у задоволенні позову, щодо якої суд відзначає наступне. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила У ч. 1 ст. 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважаться, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд відзначає, що в позові зазначено, що [PERSON] було відомо, що ТОВ «Прем`єр Естейт» оформлює кредитні договори на інших осіб і пропонує за це працевлаштування та винагороду у розмірі 300 доларів США, на що позивач погодилася і 14.04.2018 підписала з банком кредитний договір. При цьому суд, визначаючи початок перебігу строку позовної даності, враховує правовй висновок, викладений Верховним Судом в постанові від 14.03.2018 у справі № 464/5089/15, який зазначив, що тлумачення частини першої та п`ятої статті 261 ЦК свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261 ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним. Враховуючи, що позивачка особисто підписала кредитний договір від 14.04.2008 №2087, то початком перебігу позовної давності для вимоги про визнання цього договору недійсним є день його укладення. Відтак, строк позовної давності сплинув 15.04.2011. Сторона позивача не надала суду доказів поважності причин пропуску цього строку відтак, порушене право позивачки не підлягає захисту, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи наведене, діючи згідно з принципом диспозитивності, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, суд не вбачає підстав для задоволення заявлених позовних вимог. За встановлених обставин у задоволенні позову слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи, що у задоволенні вимог відмовлено в повному обсязі, враховуючи приписи ст.141 ЦПК України, а також ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з якою споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав, судові витрати по справі слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed