Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

12 березня 2024 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просить стягувати з відповідача [PERSON] , [INFO] на своє утримання як повнолітнього сина, який продовжує навчання, аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн. щомісяця, починаючи з дня подачі позову і до закінчення ним навчання. В обґрунтування позову вказано, що батьки позивача - [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі розірваному 11 травня 2011 року. Позивач є сином відповідача. Близько 15 років відповідач відмовляється брати участь у вихованні сина. Позивач має статус внутрішньо переміщеної особи та з 01 вересня 2021 року до 30 червня 2024 року навчається у Сєверодонецькому політехнічному фаховому коледжі Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля, на денній формі навчання за спеціальністю «Електроенергетика, електротехніка та електромеханіка», що підтверджується договором про надання освітніх послуг закладом перед вищої освіти. Матеріальним забезпеченням позивача займається його матір, яка надає йому грошові кошти на потреби та витрати. Відповідач не надає жодної матеріальної допомоги, необхідної для мінімальних потреб щодо купівлі одягу, їжі та книг. Мати позивача не в змозі самостійно утримувати сина через невисокий рівень заробітної плати. 12 березня 2024 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М. Ухвалою суду від 14 березня 2024 року ухвалою судді відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи. Судовий розгляд призначено на 16 квітня 2022 року. 21 березня 2024 року на адресу суду надійшла заява від відповідача [PERSON] про розгляд спарив за його відсутності, у якій останній просить суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] у зв`язку з тим, що останній навчається на денному відділенні, з дистанційною формою навчання, яке є безкоштовним та отримує стипендію. Відповідач немає постійного та офіційного місця роботи та має хронічне захворювання «Цукровий діабет ІІ типу, важка форма», через що потребує двічі на рік дорого вартісного лікування в стаціонарних умовах. Крім цього, відповідач має на утриманні неповнолітню дитину. 16 квітня 2024 року на адресу суду надійшла заява позивача про розгляд справи за його відстуності, підтримання своїх позовних вимог в повному обсязі. В даній заві позивач додатково вказав, що проживає з мамою, має статус ВПО. Навчається на очній основі та не може працювати. Матір позивача працює поштаркою на Укрпошті та отримує заробітну плату в 6000,00-8000,00 грн. Сім`я орендує будинок, сплачуючи за нього 8000,00 грн. та комунальні платежі. Тому, позивач просить суд стягувати на його користь з відповідача аліменти в розмірі 2000,00 грн. Відповідач в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності. Фіксування судового засідання технічними засобами фіксації не здійснювалося відповдіно до ч.2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне: Позивач є рідним сином відповідача та 20 січня 2024 року досяг повноліття. Батьки позивача розірвали шлюб 12 березня 2009 року. 13 травня 2022 року позивача управлінням соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області взято на облік як внутрішньо переміщену особу . З 01 вересня 2021 року позивач навчається на ІІІ курсі денного відділення, з дистанційною формою навчання у відокремленому структурному підрозділі «Сєвєродонецький політехнічний фаховий коледж Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля» за спеціальністю «Електроенергетика, електротехніка та електромеханіка». Строк закінчення коледжу 30 червня 2025 року. Відповідно до договору про надання освітніх послуг від 27 липня 2021 року укладеним [PERSON] із Відокремленим структурним підрозділом «Сєвєродонецький політехнічний фаховий коледж Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля», позивач навчається у вказаному навчальному закладі, а фінансуання навчання здійснюється за рахунок видатків державного бюджету. Відповідач 10 травня 2013 року уклав шлюб з [PERSON] , у якому [INFO] народилася донька [PERSON] . Відпоавідач є внутрішньо переміщеною особою та проживає в [ADDRESS] . З 01 березня 2023 року до 15 березня 2023 року відповідач перебував на стаціонарному лікуванні в Комунальному некомерційному підприємстві «Київський міський клінчний ендокринологічний центр» з основним діагнозом «Цукровий діабет тип 2, важка форма, стан медикаментозної субкомпенсації. Діабетична переферична полінейропатія нижніх кінцівок, сенсорна форма з судомним та больовим синдромами» та супутніми діагнозами «Діабетична ангіопатія сітківки обох очей; Дефіцит вітаміну Д; Гіпертонічна хвороба ІІ ст, 2 ст., ризик 4; дисліпідемія; ЖКХ: Хронічний калькульозний холіцестит, стадія ремісії; Хронічний тиреоїдит, нормотрофічна форма, еутиреоз». Відповідно до лікувальних та трудових рекомендацій, наданих вказаним лікувальним закладом при виписці пацієнта, відповідачу рекомендовано Дієту № 9,; нагляд сімейного лікаря, лікаря кардіолога, лікаря ендокринолога, офтальмолога, невропатолога; медикаментозне лікування; контроль глікованого гемоглобіну через 3 місяці, глікемії; УЗД ОЧП, ЩЗ та гормонів. При вирішенні справи суд виходить з наступного: Пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. Зокрема, якщо особа, яка несе фінансову відповідальність за дитину, і дитина проживають в різних державах, Держави-учасниці сприяють приєднанню до міжнародних угод або укладенню таких угод, а також досягненню інших відповідних домовленостей. Відповідно до принципу 2 та принципу 4 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частини восьма та дев`ята статті 7 СК України). Сімейний Кодекс України ґрунтується на принципі рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (частини перша та друга статті 141 СК України). Частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до статті 53 Конституції України кожен має право на освіту. Повна загальна середня освіта є обов`язковою. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі. Право особи на освіту може реалізовуватися шляхом її здобуття на різних рівнях освіти, у різних формах і різних видів, у тому числі шляхом здобуття дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти та освіти дорослих (частина третя статті 3 Закону України «Про освіту»). Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (стаття 198 СК України). Відповідно до статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. У частині першій статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Тож стягнення із батьків аліментів на повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, є одним із механізмів забезпечення реалізації особою права на освіту, який узгоджується із соціальною спрямованістю держави та моральними засадами суспільства. Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення ними повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховним Судом України у постанові від 24 лютого 2016 року по справі № 6-1296цс15 вказано про те, що правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Таким чином, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України не застосовуються, а зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу.» Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. У своїй постанові по справі №644/3610/16-ц від 17 квітня 2019 року Верховний Суд вказав, що батьки зобов`язані утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчатися після досягнення повноліття незалежно від форми навчання до досягнення нею віку, що є меншим 23 років. Необхідність утримувати інших дітей не виключає обов`язку відповідача надавати матеріальну допомогу також своїй повнолітній дитині, яка її потребує. Частинами 1, 2, 3 ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статей 76, 77, 78, 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. З матеріалів справи вбачається, що позивач досяг досяг повноліття, при цьому, продовжує навчання за державним замовленням у ВСП "Сєвєродонецький політехнічний фаховий коледж Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля" на денній формі навчання за спеціальністю "Електроенергетика, електротехніка та електромеханіка». Доказів отримання позивачем стипендії матеріали справи не містять. Відповідач є працездатною особою, немає встановленої групи інвалідності з протипоказаннями до роботи. Посилання відповідача у своїй заяві, адресованій суду 21 березня 2023 року про те, що він немає постійного та офіційного місця роботи, суд не бере до уваги, так як останнім не надано доказів відсутності у нього будь-яких доходів та фактичної неможливості утримувати свого повнолітнього сина, який продовжує навчатися у навчальному закладі після досягнення повноліття. Посилання відповідача на наявність у нього ряду захворювань не можуть бути беззаперечним аргументами його незадовільного матеріального становища, що унеможливлює надання матеріальної допомоги у твердій грошовій сумі, в розмірі 2 000,00 грн. щомісячно на утримання сина, який продовжує навчання. На підтвердження факту наявності захворювань та неможливості працювати відповідач подає до суду лише одну виписку із лікувального закладу, проте остання не містить рекомендації утримуватися від певних видів роботи та необхідність звернення до МСЕК для отримання групи інвалідності. Крім того, відповідачем належними та допустимим доказами у розумінні ст.ст. 76-78 ЦПК України фактично не доведено витрат на лікування, так як жодних чеків, квитанцій, які б підтверджували саме ці витрати, а не лише сам факт проходження лікування, до матеріалів справи не додано. Наявність у відповідача на утриманні неповнолітньої дитини не може свідчити про неможливість надання повнолітньому сину, який продовжує навчання, аліментів у розмірі позовних вимог (2 000,00 грн. в місяць). Посилання відповідача на те, що позивач отримує стипендію, будь-якими доказами не підтверджено. Проаналізувавши обставини у справі в їх сукупності, суд, дійшов висновку, що позивач потребує матеріальної допомоги, а відповідач, будучи працездатною особою має можливість надавати йому матеріальну допомогу на період навчання в твердій грошовій сумі, в розмірі 2 000,00 грн. щомісяця. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи те, що судом прийнято рішення про задоволення позовних вимог, суд ввжає за доцільне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1211,20 грн. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved