Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-09 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить виселити [PERSON] з будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житла та зобов`язати не чинити їй перешкод у користуванні своїм будинком. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона з відповідачем уклали шлюб 19 грудня 1970 року, зареєстрований Дубочерським рай бюро ЗАГС Молдавської РСР № 220. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Шлюб між ними було розірвано згідно рішення Згурівського районного суду Київської області від 24 жовтня 2023 року. Відповідно до рішення Згурівського районного суду Київської області від 03 червня 2005 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно позивачці належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS] , в якому позивачка зареєстрована та проживає разом з дочкою [PERSON] . Разом з ними в будинку проживає колишній чоловік позивачки, відповідач у даній справі [PERSON] . Комунальні послуги відповідач не оплачує, коштів на утримання будинку не надає, орендну плату за проживання не сплачує. Позивачка не має можливості оформити субсидію через проживання в будинку відповідача. Поведінка відповідача є неналежною, він постійно вчиняє сварки, бійки, ображає позивачку нецензурною лайкою, зловживає спиртними напоями. Виселитись добровільно з будинку відповідач відмовляється категорично. Відповідач зайняв одну з кімнат в будинку та не дозволяє туди заходити. Позивачка неодноразово зверталась до дільничного інспектора щодо неналежної поведінки відповідача, проте проведені з відповідачем бесіди позитивних результатів не дали. Звернення позивачки до поліції також не дали результатів, що і змусило позивачку звернутись з відповідним позовом до суду. 27.02.2024 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому останній на спростування обставин позову посилається на те, що він з позивачкою перебували у шлюбі та проживали до 2007 року в м. Будосари Молдова в приватному будинку, який продали та переїхали проживати в с. Малий Крупіль, в будинок, власником якого є позивачка. Доказів протиправної поведінки відповідача позивачка не надає. Скарг щодо порушення правопорядку та громадського спокою на відповідача не надходило. Посилання позивачки на зловживання відповідача спиртними напоями, висловлювання нецензурною лайкою, провокування сварок не відповідає дійсності та є намаганням очорнити відповідача в очах близьких людей та суду. Відповідачу 75 років, він має травми та захворювання, які ускладнюють його фізичне пересування, йому встановлено ІІ групу інвалідності довічно. Через свої захворювання відповідач щоденно приймає ліки, що виключає вживання будь-яких алкогольних напоїв. Потребуючи постійного догляду він не може вести агресивний спосіб життя, влаштовувати сварки. Іншого житла для проживання відповідач не має, житловий будинок позивачки є його єдиним місцем для проживання. Позивачка не надала доказів систематичного руйнування чи псування житла, доказів того, що відповідач використовує житлову кімнату не за призначенням, систематично порушує правила співжиття та робить не можливим проживання позивачки в будинку. Щодо сплати комунальних платежів, то пенсію відповідача отримувала позивачка, користувалась його коштами на власний розсуд, виділяючи відповідачу лише 500 грн на купівлю медикаментів. Відповідач неодноразово звертався до позивачки з проханням про виділення 1000 грн на ліки, проте отримував категоричну відмову. Також звертає увагу, що він, як інвалід ІІ групи, звільнений від сплати судового збору. Відповідач вважає, що позовна заява є безпідставною та не підлягає задоволенню. Позивачка [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Додатково пояснила, що 15.07.2023 року відповідач [PERSON] знятий з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Після зняття з реєстрації відповідач виїхав для подальшого проживання в [ADDRESS] . 10.01.2024 року відповідач в змові з [PERSON] , який є сином сторін, під час відсутності позивачки в будинку, таємно проникли в її будинок та викрали звідти її особисті речі. По факту вчинення крадіжки позивачка подала заяву на ім`я начальника ВПД № 1 Броварського РУ ГУ НП в Київській області. Окрім цього, позивачкою було подано ще шість заяв до поліції щодо вчинення відповідачем [PERSON] протиправних дій з погрозами вчинення над позивачкою фізичної розправи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, направив до суду заяву, в якій позовні вимоги не визнає в повному обсязі, просить відмовити у їх задоволенні та розгляд справи проводити у його відсутності. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи вищевикладене та приписи ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача, який в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду. Суд, заслухавши позицію позивачки, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . Житловий будинок був отриманий позивачкою у спадок. Право власності позивачки зареєстровано (а.с. 10 - копія рішення Згурівського районного суду Київської області, а.с. 11 - копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а.с. 18-20 - копія рішення Згурівської селищної ради з додатком про перейменування вулиць). В житловому будинку зареєстрована позивачка [PERSON] та її дочка [PERSON] (а.с. 12 - копія довідки Згурівської селищної ради, а.с. 13 - копія витягу № 1042 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб). Згідно довідки старости Великокрупільського старостинського округу Згурівської селищної ради від 14.11.2023 року № 03.01-12/98, відповідач [PERSON] на території Великокрупільського старостинського округу не зареєстрований, але фактично проживає в [ADDRESS] , з 2007 року. Скарг щодо порушення [PERSON] правопорядку та громадського спокою не надходило (а.с. 17 - характеристика). 15.07.2023 року [PERSON] був знятий з реєстрації місця проживання в [ADDRESS] , за заявою власника [PERSON] . Позивачка здійснює утримання будинку, сплачує комунальні послуги (а.с. 14, 15 - копії рахунків та квитанцій). 19 грудня 1970 року позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] зареєстрований шлюб Дубочерським рай бюро ЗАГС Молдавської РСР, актовий запис № 220. Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Шлюб між ними було розірвано згідно рішення Згурівського районного суду Київської області від 24 жовтня 2023 року (а.с. 8-9 - копія рішення суду). Відповідач [PERSON] є інвалідом ІІ групи довічно (а.с. 41 - копія довідки до акту огляду МСЕК, а.с. 42 - копія пенсійного посвідчення). Позивачка [PERSON] 29.08.2023 року зверталась із письмовою заявою до ВПД № 1 Броварського РУП ГУНП в Київській області, в якій просила прийняти міри до її чоловіка [PERSON] , який зловживає спиртними напоями та вчиняє неправомірні дії, поводить себе неадекватно, та у разі розлучення відмовляється покидати будинок. 15.01.2024 року зверталась з письмовою заявою, в якій просила прийняти міри відносно колишнього чоловіка [PERSON] та сина [PERSON] , які 24.01.2024 року за відсутності [PERSON] забрали належні їй речі, а саме телевізор, тюнер, драбину, зварювальний апарат, кавомолку (а.с. 16, 69 - копії довідок ПОГ СВГ ВП Броварського РУП, а.с. 51, 68 - довідки ПОГ СВГ ВП Броварського РУП ). На підставі заяви [PERSON] від 29.08.2023 року ПОГ СВГ ВП Броварського РУП з громадянином [PERSON] було проведено профілактичну бесіду та роз`яснено про можливу відповідальність в разі вчинення правопорушення, а саме поява в п"яному вигляді в громадських місцях та вчинення домашнього насильства (а.с. 72, 73 - копії довідок). На підставі заяви [PERSON] від 15.01.2024 року працівниками ВПД № 1 Броварського РУП ГУНП в Київській області було проведено перевірку. Встановлено відсутність підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Оскільки між [PERSON] та [PERSON] склались відносини, що носять цивільно-правовий характер та підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства (а.с. 69-70 - копія довідки, а.с. 71 - копія повідомлення). Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року визначено, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Дана правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц. В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Так, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Матеріалами справи встановлено, що відповідач є колишнім чоловіком позивачки. У правовому висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16, зазначено, що відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. У частині третій статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Відповідно до ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В ході судового розгляду судом встановлено, що відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком позивачки [PERSON] , з листопада 2023 року в будинку позивачки не проживає, що підтверджує і сама позивачка. Матеріали справи також не містять доказів того, що відповідач продовжує проживати в будинку позивачки, відтак підстави для його виселення відсутні. Проте з матеріалів справи та пояснень позивачки вбачається, що відповідач може іншим чином чинити перешкоди позивачці у вільному володінні та користуванні своєю власністю, зокрема у будь-який час приїхати до місця проживання позивачки без її згоди, забирати речі з будинку, чим порушує право позивачки на користування своєю власністю і вказане порушене право власника підлягає судовому захисту, а відтак, вимоги позивачки про зобов`язання [PERSON] не чинити їй перешкоди у користуванні її власністю, а саме житловим будинком є законними і обґрунтованими. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині зобов`язання [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у користуванні її власністю, а саме житловим будинком [ADDRESS] . В задоволенні позовної вимоги про виселення відповідача слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивачки підлягає стягнення 536,80 грн на відшкодування понесених витрат зі сплати судового збору за подачу позовної заяви. Решта судового збору залишається за позивачкою. Суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору, оскільки положення ст. 5 Закону України «Про судовий збір» передбачає звільнення від сплати судового збору осіб - інвалідів ІІ групи, які перебувають в процесуальному статусі позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: partial