Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-09 00:00:00

17 серпня 2020 року [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, виділ в натурі частини спільного сумісного майна,припинення права спільної сумісної власності, визнання майна особистою приватною власністю, визнання договору дарування недійсним. 25 травня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом в якому змінила предмет позову до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю, визнання договору дарування недійсним. 1.Стислий виклад позиції позивача В обґрунтування позову [PERSON] посилалася на те, що 23 січня 2010 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між нею і відповідачем [PERSON] , актовий запис № 28. Вона та відповідач є батьками дитини - [PERSON] , [INFO] . Перебуваючи у шлюбі, 26.07.2019 року вона і відповідач за договором купівлі-продажу нерухомого майна, придбали будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , власниками зазначеного нерухомого майна є: [PERSON] , 2011 р.н. - у розмірі 34/100 часток; [PERSON] - 12/100 часток, договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександрою Михайлівною, зареєстровано в реєстрі за номером 974. Вищезазначений житловий будинок придбаний за спільні кошти подружжя, вклад у придбання зазначеного нерухомого майна позивачем здійснено за рахунок продажу у 2018 році автомобіля «Део-Ланос», який було придбано до укладення шлюбу з відповідачем. У той же час, відповідач [PERSON] за період не працював, будь-яких доходів у родину не приносив, у зв`язку з чим, вбачається, що спірний будинок придбано сторонами у шлюбі, але за доходи позивача. Позивач зазначає, що 24 липня 2020 року шлюб між нею і відповідачем розірвано у відповідності до рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (справа № 205/3919/20. Після розірвання шлюбу між нею і відповідачем не досягнуто згоди про добровільний поділ майна, у зв`язку з чим, вона звертається до суду. Позивач посилається на те, що після розірвання шлюбу з відповідачем, дитина [PERSON] , 2011 р.н. залишилася проживати разом з нею у домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . З початку 2017 року між сторонами почалися конфлікти, відповідач [PERSON] постійно чинить на неї тиск психологічного та фізичного характеру, яке вже було кваліфіковано правоохоронними органами як домашнє насильство. До відповідача були вжиті заходи обмежувального припису та притягнення до адміністративної відповідальності, що підтверджується: -постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.04.2018 у справі № 205/1678/18; -талоном-повідомленням єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення № 109 від 18.05.2020; № 110 від 19.06.2020; -заявою від 29.06.2020; -рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.07.2020 у справі № 205/4549/20; -рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від,03.08.2020 у справі № 205/5063/20; -рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.08.2020 у справі № 205/4904/20. Враховуючи наведене, спільне проживання сторін в одному будинку є неможливим. У відповідності до п. 3 ч.1 ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим. Оскільки позивач проживає разом з дитиною в будинку по [ADDRESS] , спільне проживання з відповідачем у зазначеному будинку є неможливим, позивач вважає за можливе виділити їй в натурі частку зазначеного житлового будинку у розмірі 12/100 часток, припинивши право спільної часткової власності на вказаний будинок з виплатою відповідачу відповідної грошової компенсації, яка буде встановлена на підставі судово-товарознавчої експертизи. Позивач [PERSON] у заяві зазначає, що крім наведеного вище майна у період шлюбу з відповідачем за її особисті кошти було придбане нерухоме майно: -житловий будинок загальною площею 78,5 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , який придбано за договором купівлі-продажу від 24.10.2014 р.; -земельну ділянку площею 0,37 га., кадастровий номер 1223255600:03:001:0268, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яку придбано за договором купівлі-продажу від 24.10.2014 р.; -земельну ділянку площею 0,15 га., кадастровий номер 1223255600:03:001:0267, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яку придбано за договором купівлі-продажу від 24.10.2014 р. Кошти за які було придбане зазначене вище нерухоме майно належали позивачу в результаті: -продажу 02.03.2011 квартири за адресою: [ADDRESS] , яка належала позивачу та її матері [PERSON] на підставі приватизації у 2001 році та свідоцтва про право на спадщину від 2001 року, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу від 02.03.2011; -зняття матір`ю позивачки - [PERSON] депозитних коштів у розмірі 51 938,65 грн. із рахунків, що підтверджується квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» від 10.01.2014. У відповідності до п.3 ч.1 ст. 57 СК України, до майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка належить майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Оскільки житловий будинок та земельні ділянки є особистою власністю позивача, вони не можуть бути віднесеними до майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач [PERSON] також посилається на те, що 17.01.2014 року на підставі договору дарування, вона стала власником 10/100 частин нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Проте, з початку 2017 року з боку відповідача почався тиск на неї, яке вже раніше було кваліфіковано як домашнє насильство, відповідач став агресивним, погрожував їй фізичною розправою, постійно вчиняв фізичний та психологічний тиск, що було встановлено рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.07.2020, та видано обмежувальний припис стосовно відповідача. [PERSON] зазначає, що в результаті психологічного тиску, відповідач примусив її передати йому в дар 10/100 частин нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , договір дарування посвідчено нотаріусом 31.05.2017. Проте, її дії не були вільними та не відповідали її внутрішній волі. За змістом ч.1 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а згідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.. Оскільки позивач вчинила правочин всупереч своїй волі, заперечує його дійсність, зазначений правочин належить визнати недійсним. У зв`язку з наведеним, позивач [PERSON] просила суд: 1. визнати спільним сумісним майном [PERSON] і [PERSON] 12/100 часток будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; 2. провести поділ спільного сумісного майна[PERSON] і [PERSON] , а саме, 12/100 часток будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , визнавши за [PERSON] право власності на зазначене нерухоме майно, стягнувши з неї, [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості 1/6 часток зазначеного нерухомого майна у розмірі 112 885,00 грн.; 3. визнати особистою приватною власністю [PERSON] : -житловий будинок загальною площею 78,5 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , який придбано за договором купівлі-продажу від 24.10.2014 р.; -земельну ділянку площею 0,37 га., кадастровий номер 1223255600:03:001:0268, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яку придбано за договором купівлі-продажу від 24.10.2014 р.; -земельну ділянку площею 0,15 га., кадастровий номер 1223255600:03:001:0267, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яку придбано за договором купівлі-продажу від 24.10.2014 р.; 4. визнати недійсним договір дарування 10/100 частин нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який укладено 31.05.2017 між [PERSON] і [PERSON] ; 5. судові витрати покласти на відповідача [PERSON] . 2.Стислий виклад позиції та заперечень відповідача. Відповідач [PERSON] у визначений судом строк не звертався до суду з відзивом на позов. 3. Рух справи та процесуальні дії у справі. 17 серпня 2020 року [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, виділ в натурі частини спільного сумісного майна,припинення права спільної сумісної власності, визнання майна особистою приватною власністю, визнання договору дарування недійсним. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2020 року відмовлено [PERSON] про звільнення від сплати судових витрат. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження у справі у порядку загального позовного провадження.. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2020 року справу передано за підсудністю на розгляд Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року залишено без змін ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2020 року про передачу справи за підсудністю. 25 травня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом в якому змінила предмет позову до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю, визнання договору дарування недійсним. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2021 року: -зобов`язано приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександру Михайлівну, (місцезнаходження за адресою: 49000, м. Дніпро пр. Гагаріна, 63, /пр. Гагаріна, буд. 89/ [INFO] ) надати на адресу суду належним чином завірену копію нотаріальної справи заведеної під час укладення [PERSON] договору купівлі-продажу домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , який посвідчений 26.07.2019 року та зареєстрований в реєстрі за номером 974; -зобов`язано П`яту Дніпровську державну нотаріальну контору, (місцезнаходження за адресою: 49006, м. Дніпро вул. Шмідта, 43-А) надати на адресу суду належним чином завірені копії нотаріальних справ заведених: -під-час укладення [PERSON] договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який посвідчений 24.10.2014 року та зареєстрований в реєстрі за номером 5-505; -під-час укладення [PERSON] договору купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер 1223255600:03:001:0268, за адресою: [ADDRESS] , посвідченого 24.10.2014 року та зареєстрований у реєстрі за №5-499; -під-час укладення [PERSON] договору купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер 1223255600:03:001:0267, за адресою: [ADDRESS] , посвідченого 24.10.2014 року та зареєстрований у реєстрі за №5-499. -зобов`язано приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлію Володимирівну, (місцезнаходження за адресою: 49000, м. Дніпро вул. Шевченка, буд.11) надати на адресу суду належним чином завірену копію нотаріальної справи заведеною під час укладення [PERSON] та [PERSON] договору дарування приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідченого 31.05.2017 року та зареєстрованого в реєстрі за номером 2179. -зобов`язати Головне управління ДПС у Дніпропетровській області, (місцезнаходження за адресою: м. Дніпро вул. Сімферопольська, 17-А) надати на адресу суду інформацію про розмір доходу [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] за період з 01.01.2010 року по 01.08.2020 року, включно. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2021 року зобов`язано Державний нотаріальний архів в Дніпропетровській області (місцезнаходження за адресою: поштовий індекс 49000, м. Дніпро, вул. Данила Галицького, будинок 14) надати на адресу суду належним чином завірену копію архівної нотаріальної справи стосовно посвідчення приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександрою Михайлівною, (місцезнаходження за адресою: 49000, м. Дніпро пр. Гагаріна, 63, /пр. Гагаріна, буд. 89/ [INFO] ) 26.07.2019 року договору купівлі-продажу нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованого в реєстрі за номером 974. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2022 року: -відзив на позовну заяву відповідача до [PERSON] у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, виділ в натурі частки майна, припинення права спільної сумісної власності, визнання договору дарування недійсним - залишено без розгляду, -зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним розрахунку часток домоволодіння, визнання майна спільним сумісним майном подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя (справа № 183/3847/22) - повернуто заявнику. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2022 року: зобов`язано приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлію Володимирівну, (місцезнаходження за адресою: 49000, м. Дніпро вул. Шевченка, буд.11, прим.59) надати на адресу суду належним чином завірені копії документів: -матеріали по договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] від 31.05.2017 року за №2177, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлією Володимирівною; -матеріали по договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] від 31.05.2017 року за №2174, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Юлією Володимирівною. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2023 року зобов`язано Державний нотаріальний архів в Дніпропетровській області (місцезнаходження за адресою: поштовий індекс 49000, м. Дніпро, вул. Данила Галицького, будинок 14) надати на адресу суду належним чином завірену копію всієї архівної нотаріальної справи заведеної приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександрою Михайлівною за договором про продаж квартири [ADDRESS] від 26.07.2019 року, в якій кірм іншого має міститися згода дружини продавця посвідчена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександрою Михайлівною 26.07.2019 року за реєстровим номером №973 на продаж зазначеної квартири. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2023 року закрите підготовче провадження у справ, призначено справу до судового розгляду по суті. 4.Судовий розгляд 4.1 Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, посилалася на обставини та підстави позову, зазначені в позовній заяві, просила суд задовольнити вимоги. Будучі допитаною в судовому засідання у якості свідка, [PERSON] пояснила. що вона та відповідач зареєстрували шлюб у 2011 році, проживали в квартирі по [ADDRESS] , зазначена квартира була приватизована, власниками були [PERSON] та їх дочка [PERSON] , 2011 р.н. В наступному, органами опіки та піклування була надана згода на продаж квартири по [ADDRESS] (оскільки власником квартири була також малолітня дочка) та 31.05.2017 на ім`я чоловіка та дочки придбано квартиру по [ADDRESS] . У той же час, у нотаріуса відповідач одночасно з укладенням договору купівлі-продажу квартири по [ADDRESS] примусив її укласти договір дарування, відповідно до якого, вона подарувала [PERSON] 10/100 частин нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] . У нотаріуса Шамрай А.А. повідомив, що якщо вона не подарує йому 10/100 частин нежитлового приміщення, не відбудеться і угода про придбання квартири по [ADDRESS] на ім`я дочки. У той період чоловік вчиняв домашнє насильство, постійно здійснював психологічний та фізичний тиск на неї. З приводу відсутності її волевиявлення на укладення договору дарування 10/100 частин нежитлового приміщення в поліцію вона не зверталася. Крім того, вона та її мати [PERSON] були власниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , зазначена квартира була продана ними у березні 2011 року, мати віддала їй всі гроші від продажу, крім того, її мати зняла із свого рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти та надала їй. За зазначені кошти у 2011 році були придбані житловий будинок та дві земельні ділянки за адресою: [ADDRESS] . Фактично, з 2011 року вона та відповідач проживали в зазначеному будинку, але, договори купівлі-продажу зазначеної нерухомості були оформлені у 2014 році, оскільки продавці оформлювали документи. Вартість нерухомості, яка зазначена у нотаріальних договорах вона не пам`ятає, але фактично було сплачено 15 000,00 доларів США. 26.07.2019 року вона і відповідач за договором купівлі-продажу нерухомого майна, придбали будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , власниками зазначеного нерухомого майна є: [PERSON] , 2011 р.н. - у розмірі 34/100 часток; [PERSON] - 12/100 часток, Після розірвання шлюбу з відповідачем, вона та дитина проживає у зазначеному житлі. Оскільки відповідач постійно вчиняв домашнє насильство, спільне користування житлом та проживання у ньому її та відповідача є неможливим, у зв`язку з чим, вона просить визнати за нею право власності на будинок, з компенсацією відповідачу вартості належної йому частини. У відповідача є власне житло у м. Верхньодніпровську, Дніпропетровської області. У той же час, їй не відомо, чи можливий поділ зазначеного будинку в натурі між власниками, вона не має відповідного експертного висновку. 4.2 Представники позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримали позов у повному обсязі, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, просили суд задовольнити вимоги [PERSON] 4.3 Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, зазначивши, що вважає спірне майно спільним сумісним майном подружжя, посилався на те, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю та він не згоден на отримання грошової компенсації його частки зазначеного нерухомого майна, іншого житла він не має. Дійсно, він був власником квартири по [ADDRESS] , але весною 2021 року подарував зазначену квартиру своїй сестрі. Він не заперечує, що у 2014 році частину коштів для придбання житлового будинку та двох земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] надала йому дружина, йому не відомо про наявність договорів дарування грошей дружині, тощо. В цілому, зазначене нерухоме майно придбане за спільні кошти його та колишньої дружини. 4.4 Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, зазначивши, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, але, відповідач не погоджується на отримання грошової компенсації його частки зазначеного нерухомого майна, оскільки іншого житла він не має. Крім того, вважає, що позивачем не доведено факт придбання житлового будинку та двох земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] за власні кошти.. Стосовно вимог про визнання недійсним договору дарування 10/100 частин нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який укладено 31.05.2017 між [PERSON] і [PERSON] , то жодного тиску та примусу з боку відповідача не було, позивачем не доведено факт відсутності волевиявлення на укладення договору, крім того, просив застосувати до зазначених вимог наслідки пропуску позовної давності. 4.5 Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що позивач [PERSON] є її дочкою, відповідач [PERSON] - колишній чоловік дочки. Вона працювала на підприємстві та отримала квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Зазначена квартира була приватизована, власниками квартири була вона - 2/3 частки, та ї дочка [PERSON] - 1/3 частки. У 2011 вона та дочка продали зазначену квартиру за 47 000,00 грн., всі гроші обміняли на долари США та зберігали у неї. Також, на початку 2011 року вона вирішила купити будинок та проживати у ньому разом з дочкою та її сім`ю, тому, були придбані житловий будинок та дві земельні ділянки за адресою: [ADDRESS] у який переїхали жити з дочкою і зятем. Договір купівлі-продажу не було оформлено, оскільки документи на будинок згоріли і власники їх відновлювали. У 2014 році договір купівлі-продажу було оформлено нотаріально, право власності оформлено на [PERSON] . Свідок [PERSON] зазначила, що вона не була присутня при укладення договору купівлі-продажу у нотаріуса, вона передала дочці [PERSON] 6 000,00 доларів США та 52 000,00 грн., домовленості ніякої між ними не було, просто передала гроші, подарувала дочці. 5.Фактичні обставини, встановлені судом. 5.1 Судом встановлено, що 23 січня 2010 року Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між [PERSON] і [PERSON] , актовий запис № 28, після реєстрації шлюбу [PERSON] присвоєне прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб. (а.с.14 т.1) [PERSON] і [PERSON] є батьками дитини - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. (а.с.15 т.1). 24.07.2020 року рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська розірвано шлюб між [PERSON] і [PERSON] , після розірвання шлюбу прізвище [PERSON] змінити на дошлюбне - [PERSON] . (а.с.142, т,1). Встановлено, що 24.05.2021 р. Ленінським районним судом м. Дніпропетровська ухвалене рішення у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпрі ради про визначення місця проживання дитини. Судом задоволено позовні вимоги, визначене місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 53-56, т.2). 5.2 Встановлено, що 02 березня 2011 року [PERSON] (власник 2/3 частин), [PERSON] (власник 1/3 частин) продали, а [PERSON] купила за 47 273,00 грн. квартиру за адресою: [ADDRESS] , договір посвідчено нотаріально. (а.с.46, т.1). Встановлено, що 10.01.2014 [PERSON] отримала в АТ КБ «ПриватБанк» 51 938,65 грн., що підтверджується відповідною квитанцією від 10.01.2014 № CASHAGR000000050475394 (а.с.48, т.1). Згідно наданої позивачем розписки, 05.10.2014 р. [PERSON] дарує своїй онуці [PERSON] грошові кошти в сумі 5 000,00 доларів США на придбання будинку та земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , так як грошових коштів, які їй надала матір не достатньо. (а.с.70, т.2). Встановлено, що 24 жовтня 2014 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила за 100 500,00 грн. житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , який придбано за договором купівлі-продажу від 24.10.2014 р. (а.с.63, т.2). Згідно договору купівлі-продажу, предметом договору був житловий будинок А-1 загальною площею 78,5 кв.м., житловою площею 51,6 кв.м. та літня кухня - Б; гараж - В; ,сарай - Г; навіс - Д; вхід в підвал - Е; душ - Ж; вбиральня - З; огорожа, споруда 1-5, І, К, з/я, розташовані на земельній ділянці кадастровий номер 1223255600:03:001:0268 площею 0,37 га. та земельній ділянці кадастровий номер 1223255600:03:001:0267 площею 0,15 га. Зазначений вище договір купівлі-продажу житлового будинку посвідчено нотаріально, крім того, чоловік покупця [PERSON] - [PERSON] , своєю заявою від 24.10.2014 дає згоду на купівлю своєю дружиною зазначеного у договорі нерухомого майна. (а.с.63, т.2). 24 жовтня 2014 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила за 64 680 грн. земельну ділянку площею 0,37 га., кадастровий номер 1223255600:03:001:0268, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . (а.с.64, т.2; а.с. 130-152, т.2). Зазначений вище договір купівлі-продажу земельної ділянки посвідчено нотаріально, крім того, чоловік покупця [PERSON] - [PERSON] , своєю заявою від 24.10.2014 дає згоду на купівлю своєю дружиною зазначеного у договорі нерухомого майна. (а.с.64, т.2; а.с. 67-108, т.2). 24 жовтня 2014 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила за 54 570 грн. земельну ділянку площею 0,15 га., кадастровий номер 1223255600:03:001:0267, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] . (а.с.65, т.2; а.с. 109-129, т.2) ). Зазначений вище договір купівлі-продажу земельної ділянки посвідчено нотаріально, крім того, чоловік покупця [PERSON] - [PERSON] , своєю заявою від 24.10.2014 дає згоду на купівлю своєю дружиною зазначеного у договорі нерухомого майна. (а.с.65, т.2). 5.3 Встановлено, що 17.01.2014 між [PERSON] і [PERSON] укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар 10/100 частин нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 49, т.1). 31.01.2017 між [PERSON] і [PERSON] укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар 10/100 частин нежитлового приміщення вартістю 230 303,00 грн., що складається з: літА-1: цех VI - площею 39,1 кв.м.; цех VII - площею 38,6 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 52, т.1, а.с. 16-45, т.2; а.с. 157-169, т.2). У п. 5 Договору дарування нежитлового приміщення дарувальник свідчить, що договір не укладається під впливом тяжких для дарувальника обставин або загрозою; усі умови договору відповідають інтересам та дійсним намірам сторін та узгоджено з ними. У Пункті 11 Договору дарування сторони договору підтверджують, що договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного та психічного тиску та на вигідних умовах, не є результатом впливу тяжких обставин (а.с. а.с. 157-169, т.2). 5.4 Судом встановлено, що 31 травня 2017 року [PERSON] , а також [PERSON] , 2011 р.н., від імені якою діють її законні представники [PERSON] і [PERSON] (продавці) і [PERSON] (покупець) уклали договір купівлі-продажу, у відповідності до якого [PERSON] і [PERSON] , 2011 р.н. продали, а [PERSON] купила за 70 114,00 грн. житлову квартиру загальною площею 30,5 кв.м., житловою площею 19,2 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] , договір купівлі-продажу посвідчено нотаріально. Квартира належала продавцям [PERSON] і [PERSON] , 2011 р.н. по 1/2 частці кожному. (а.с. 20, т.3.; а.с. 57-86 т.3) Встановлено, що 12.05.2017 Виконавчим комітетом Новокодацької районної у місті Дніпрі ради прийняте рішення № 218, відповідно до якого надано дозвіл [PERSON] на продаж квартири за адресою: [ADDRESS] , 1/2 частина якої належить малолітній [PERSON] , 2011 р.н. та купівлю 1/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 63 т.3). Встановлено, що 31 травня 2017 року між [PERSON] , [PERSON] (продавці) і [PERSON] і [PERSON] , 2011 р.н., від імені якої від імені якою діють її законні представники [PERSON] і [PERSON] (продавці) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] і [PERSON] , 2011 р.н. купили за 64 573,00 грн. житлову квартиру загальною площею 47,4 кв.м., житловою площею 31,8 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу, [PERSON] купив 2/3 частки, а [PERSON] , 2011 р.н. - 1/3 частку зазначеного у договорі нерухомого майна. (а.с.30, т.3; а.с. 86-125). Встановлено, що 25.07.2019 Виконавчим комітетом Новокодацької районної у місті Дніпрі ради прийняте рішення № 384, відповідно до якого надано дозвіл [PERSON] на продаж квартири за адресою: [ADDRESS] , 1/3 частина якої належить [PERSON] , 2011 р.н. та одночасно - купівлю 1/3 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (а.с.25, т.3). 26 липня 2019 року між [PERSON] , [PERSON] , 2011 р.н. (продавці) і [PERSON] уклали договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] і [PERSON] , 2011 р.н. продали [PERSON] за 327 060,00 грн. житлову квартиру загальною площею 47,4 кв.м., житловою площею 31,8 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 46, т.3). 26 липня 2019 року між [PERSON] (продавець) і [PERSON] , який діє від себе та як законний представник малолітньої [PERSON] , [INFO] (покупці) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] та [PERSON] [INFO] купили 46/100 часток домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме, [PERSON] купив 12/100 часток домоволодіння, а [PERSON] [INFO] купила 34/100 часток домоволодіння, яке складається з: А-1 - житлового будинку житловою площею 40,7 кв.м., загальною площею 90,1 кв.м.; Б-1 - житлового будинку житловою площею 52,2 кв.м., загальною площею 105,8 кв.м.; В - літньої кухні; Г - сараю; Л - літньої кухні; Ж - літньої кухні; З - сараю; И - сараю; Л - сараю; М - сараю; Н - сараю; Т - сараю; О - сараю; П - сараю; Р - вбиральні; С - вбиральні; К - сараю; Х - душу; Ю - навісу; 1-26, І - споруд.(а.с. 190-223, т.2) Продаж зазначеного вище нерухомого майна здійснено за 721 367,18 грн. Зазначений вище договір купівлі-продажу посвідчено нотаріально, крім того, дружина покупця - [PERSON] своєю нотаріальною заявою від 26.07. 2019 року надала згоду на купівлю своїм чоловіком, який виступає також від імені [PERSON] [INFO] зазначеного у договорі нерухомого майна. (а.с. 223, т.2). На виконання вимог частини 5 статті 71 СК України, ч.2 ст. 365 ЦК України, 27.10.2020 позивачем [PERSON] внесено кошти на депозит суду в розмірі 32 885,00 грн. (а.с.87, т.1). 26.10.2020 позивачем [PERSON] внесено кошти на депозит суду в розмірі 45 000,00 грн. (а.с.88, т.1). 26.10.2020 позивачем [PERSON] внесено кошти на депозит суду в розмірі 35 000,00 грн. (а.с.89, т.1). Таким чином, [PERSON] внесено кошти на депозит суду у загальній сумі 112 885,00 грн., ринкової вартості 6/100 часток житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , яка визначена у висновку суб`єкта оціночної діяльності Приватного підприємства «ДС Брокерський торговий дім) від 07.09.2020 (а.с.74, а.с. 191 т.1). У відповідності пояснення відповідача [PERSON] , він був одноособовим власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 15.02.2024, 30.06.2022 приватним нотаріусом Камянського районного нотаріального округу Бас Я.А. посвідчено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] отримала в дар квартиру загальною площею 72,4 кв.м., житловою площею 43,1 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS] (а.с.226, т.3). У відповідності до наданих відповідачем свідоцтв про народження та свідоцтва про шлюб, вбачається, що [PERSON] , яка отримала у дар квартиру, є рідною сестрою відповідача [PERSON] . (а.с. 228-230, т.3). 5.5 Згідно висновку суб`єкта оціночної діяльності Приватного підприємства «ДС Брокерський торговий дім) від 07.09.2020, ринкова вартість домоволодіння за адресою [ADDRESS] становить 1 881 426,27 грн., у тому числі вартість 12/100 часток - 1225 771,15 грн. (а.с.71, 169, т.1). Згідно висновку суб`єкта оціночної діяльності Приватного підприємства «ДС Брокерський торговий дім) від 07.09.2020, ринкова вартість земельної ділянки площею 0,15 га., кадастровий номер 1223255600:03:001:0267, яка розташована за адресою: [ADDRESS] становить 83 880,00 грн. (а.с.72, 210, т.1). Згідно висновку суб`єкта оціночної діяльності Приватного підприємства «ДС Брокерський торговий дім) від 07.09.2020, ринкова вартість земельної ділянки площею 0,37 га., кадастровий номер 1223255600:03:001:0268, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , становить 206 904,00 грн. (а.с.73, 147, т.1). Згідно висновку суб`єкта оціночної діяльності Приватного підприємства «ДС Брокерський торговий дім) від 07.09.2020, ринкова вартість житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] становить 232 852,05 грн. (а.с.74, 191 т.1). 5.6 Згідно висновку Новомосковського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 02.07.2015 встановлено, що 23.06.2015 до Новомосковського МВ надійшла заява [PERSON] , яка мешкає в [ADDRESS] про те, що її чоловік [PERSON] , приїхавши з роботи додому спричинив заявниці тілесні ушкодження. В подальшому під час перевірки з приводу вказаного правопорушення співробітниками поліції було проведено бесіду з [PERSON] та було винесене офіційно застереження про недопущення в подальшому антигромадської поведінки. (т.2, а.с.48). У відповідності до постанови Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.04.2018 р., [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП, звільнено від адміністративної відповідальності, обмежившись усним зауваженням (справа № 205/1678/18). [PERSON] визнано винним у тому, що 03.02.2018 р. у вечірній час доби, перебуваючи за місцем свого мешкання, висловлювався нецензурною лайкою на адресу своєї дружини [PERSON] , чим вчинив домашнє насильство. (а.с.35, т.1). Встановлено, що 18.05.2020 [PERSON] зверталася до поліції стосовно домашнього насильства. (а.с.36, т.1). Також, 19.06.2020 [PERSON] зверталася до поліції стосовно домашнього насильства. (а.с.37, т.1). Позивачем не надано доказів стосовно того, що за її заявами до поліції від 18.05.2020 та 19.06.2020 виносилися будь-які рішення. Встановлено, що 10.07.2020 Ленінським районним судом м. Дніпропетровська ухвалене рішення у справі № 205/4549/2020 за заявою [PERSON] , відповідно до якого з аяву [PERSON] , заінтересована особа: [PERSON] , про видачу обмежувального припису - задоволено частково, видано обмежувальний припис стосовно [PERSON] , яким визначено заходи тимчасового обмеження його прав, та покладені обов`язки, а саме: усунути перешкоди [PERSON] у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, а саме будинком за адресою [ADDRESS] ; заборонити наближатися на 50 м до місця проживання (перебування), роботи [PERSON] , а саме: ТОВ «Лінокор» (м. Дніпро, вул. М.Руденка, буд.77); заборонити особисто і через осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] ; заборонити вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто. Обмежувальний припис видано строком на 3 (три) місяці, в іншій частині вимог заяви - відмовлено. (а.с.40, т.1). 6. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. 6.1 Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 6.2 У відповідності до ст. 57 СК України, 1. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. 2. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. 3. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. 4. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. 5. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є виплати (страхові виплати та виплати викупних сум), одержані за договорами страхування життя та здоров`я. 6. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. 7. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. У відповідності до ст. 355 ЦК України, 1. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). 2. Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. 3. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. 4. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно приписів ст. 368 ЦК України, 1. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. 2. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. 3. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Нормами ст. 372 ЦК України передбачено, що 1. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. 2. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. 3. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Статтею 60 СК України визначено, що 1. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 2. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. На підставі ст. 61 СК України, 1. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Нормами ст. 69 СК України визначено, що 1. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 2. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Згідно до ст. 70 СК України, 1. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 2. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. 3. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Статтею 71 СК України визначено, що 1. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. 2. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. 3. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. 4. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. 5. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Так, у відповідності до ст. 365 ЦК України, 1. Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. 2. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. 6.3 У відповідності до ст. 11 ЦК України, 1. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 2. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, зокрема, договори та інші правочини. Згідно ст. 202 ЦК України, 1. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 2. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 3. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. 4. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Статтею 203 ЦК України визначено, що 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно приписів ст. 215 ЦК України, 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ст. 216 ЦК України, 1. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 2. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. 3. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. 7.Висновки суду. 7.1 Стосовно позовних вимог в частині визнання права особистої приватної власності на житловий будинок та земельні ділянки за адресою: [ADDRESS] . Як зазначено у абзацах 1, 2 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - постанова ПВСУ від 21.12.2007 року № 11), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Як встановлено судом, 24 жовтня 2014 року за договорами купівлі-продажу [PERSON] стала власником житлового будинку та земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] . Так, статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власності дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Таким чином, у разі виникнення спору у суді має доводитися не факт належності майна до спільної власності, а обставини, які виключають виникнення спільної сумісної власності на спірне майно, зазначені правові висновки неодноразово висловлював Верховний Суд у своїх постановах. Суд критично оцінює позицію позивача [PERSON] та надані нею на підтвердження відповідні письмові докази на обґрунтування придбання нерухомого майна за особисті кошти. Судом встановлено, що при укладенні договорів купівлі-продажу [PERSON] своїми заявами надав згоду на купівлю своєю дружиною зазначеного нерухомого майна, при укладенні договорів позивачкою жодним чином не повідомлено нотаріуса та зазначений факт не знайшов свого відображення у договорах про те, що спірне майно придбано за рахунок особистих коштів покупця. Як встановлено судом, 02 березня 2011 року [PERSON] (власник 2/3 частин), [PERSON] (власник 1/3 частин) продали, а [PERSON] купила за 47 273,00 грн. квартиру за адресою: [ADDRESS] , договір посвідчено нотаріально. (а.с.46, т.1). У той же час, продаж 1/3 частини нерухомого майна, що належало [PERSON] було здійснено 02.03.2011 року, а придбання спірного майна - 24.10.2014 р. та позивач не надала суду належних та допустимих доказів, які доводили той факт, що спірне майно придбане саме за кошти від продажу 1/3 частини квартири у м. Павлограді. Також, отримання (зняття з рахунку) 10.01.2014 матір`ю позивачки [PERSON] в АТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів у розмірі 51 938,65 грн., жодним чином не підтверджує те, що за зазначені кошти 24.10. 2014 року було придбане спірне нерухоме майно. (а.с.48, т.1). Як зазначала свідок [PERSON] , вона просто передала, подарувала зазначені кошти дочці (позивачці). У той же час, при вирішення спорів у грошових зобов`язаннях суд не може ґрунтувати рішення на підставі пояснень свідків, у зазначених випадках можуть бути прийняті до уваги лише письмові докази. Крім того, згідно наданої позивачем розписки вбачається, що 05.10.2014 р. [PERSON] дарує своїй онуці [PERSON] грошові кошти в сумі 5 000,00 доларів США на придбання будинку та земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , так як грошових коштів, які їй надала матір не достатньо. (а.с.70, т.2). Суд приходить до висновку, що зазначений письмовий доказ є недопустимим не може бути прийнятий судом з наступного. У відповідності до вимог ч. 5 ст. 719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Неоподатковуваний мінімум доходів громадян є грошовою сумою розміром у 17 гривень, встановлена пунктом 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України, яка застосовується при посиланнях на неоподаткований мінімум доходів громадян в законах або інших нормативно-правових актах, за винятком норм адміністративного та кримінального законодавства у частині кваліфікації злочинів або правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV ПКУ для відповідного року. Таким чином, п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян станом на 05.10.2014 становить 850,00 грн. ( 50 х 17 грн.). Станом на 05.10.2014 курс долара США по відношенню до гривні становив: 1 долар США дорівнює 14,23 грн. У зв`язку з наведеним, сума, яка за посиланнями позивача подарована їй згідно розписки становить 71 150,00 грн., що значно перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підставі ч.1 ст. 219 ЦК України, у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Враховуючи те, що договір дарування від 05.10.2014 р. не посвідчено нотаріально, зазначений договір є нікчемним, у зв`язку з чим не може бути прийнятий судом як допустимий доказ. Оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які виключають виникнення спільної сумісної власності на спірне майно, суд приходить до висновку, що зазначене нерухоме майно придбане у період шлюбу з [PERSON] , суд приходить до висновку, що зазначене нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя та за кожним з колишнього подружжя належить визначити право власності по 1/2 частці спірного майна. 7.2. Стосовно позовних вимог в частині визнання недійсним договору дарування 10/100 частин нежитлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який укладено 31.05.2017. Як зазначалося судом вище, встановлено, що 31.01.2017 між [PERSON] і [PERSON] укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар 10/100 частин нежитлового приміщення вартістю 230 303,00 грн., що складається з: літА-1: цех VI - площею 39,1 кв.м.; цех VII - площею 38,6 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 52, т.1, а.с. 16-45, т.2; а.с. 157-169, т.2). Частиною 3 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно приписів ст. 215 ЦК України, 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином, у разі встановлення судом відсутності у сторони правочину на момент укладення договору волевиявлення на укладення зазначеного правочину, є підставою для визнання зазначеного договору недійсним. Як зазначалося вище, [PERSON] у позові і в судовому засіданні посилалася на те, що нею укладено правочин в результаті психологічного тиску з боку відповідача, проте, її дії не були вільними та не відповідали її внутрішній волі. Суд приходить до переконання, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності відсутності її волевиявлення на укладення зазначеного договору. Так, у п. 5 Договору дарування нежитлового приміщення зазначено, що дарувальник свідчить, що договір не укладається під впливом тяжких для дарувальника обставин або загрозою; усі умови договору відповідають інтересам та дійсним намірам сторін та узгоджено з ними. У Пункті 11 Договору дарування сторони договору підтверджують, що договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного та психічного тиску та на вигідних умовах, не є результатом впливу тяжких обставин (а.с. а.с. 157-169, т.2). Також, наявність встановлених судом фактів домашнього насильства з боку [PERSON] по відношенню до дружини [PERSON] у 2015 році (т.2, а.с.48), у 2018 році (а.с.35, т.1). 2020 році (а.с.36, т.1), (а.с.37, т.1), (а.с.40, т.1) не доводять того, що позивачкою укладено у 2017 році договір внаслідок психологічного тиску з боку відповідача та не відповідали її внутрішній волі. Враховуючи наведене, у задоволенні зазначеної частини позовних вимог належить відмовити. Враховуючи те, що у задоволенні зазначеної частини вимог позивача відмовлено, судом не розглядається питання стосовно наслідків пропуску позовної давності. 7.3 Стосовно вимог позивача про визнання права власності на 12/100 часток будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Як встановлено судом, 31 травня 2017 року [PERSON] продав належну йому особисто 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , загальна сума продажу становила вартість 70 114,00 грн. Таким чином, [PERSON] отримав 1/2 зазначеної суми - 35 957,00 грн. (а.с. 20, т.3.; а.с. 57-86 т.3) У цей же день, 31 травня 2017 року [PERSON] придбав 2/3 часток за адресою: [ADDRESS] , загальна вартість нерухомого майна за договором - 64 573,00 грн., тобто, частка, сплачена [PERSON] - 2/3 вартості становить 43 048,66 грн. (а.с.30, т.3; а.с. 86-125). 26 липня 2019 року [PERSON] продав належні йому 2/3 часток квартири за адресою: [ADDRESS] , загальна сума продажу становила 327 060,00 грн., таким чином, [PERSON] отримав 2/3 вартості квартири, що становить 218 040,00 грн. (а.с. 46, т.3). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що грошові кошти у розмірі 218 040,00 грн. є особистою приватною власністю відповідача [PERSON] та не є спільним сумісним майном подружжя. Судом встановлено, що у цей же день, 26 липня 2019 року між [PERSON] (продавець) і [PERSON] , який діє від себе та як законний представник малолітньої [PERSON] , [INFO] (покупці) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] та [PERSON] [INFO] купили 46/100 часток домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , сума, яка сплачена покупцями становить 721 367,18 грн., частки покупців: [PERSON] - 12/100 часток, [PERSON] , [INFO] - 34/100 часток. (а.с. 190-223, т.2) Таким чином, за договором купівлі-продажу за 12/100 часток сплачено 192 364,58 грн. (721 367,18 грн. : 46 х 12 частки), а за 34/100 часток дитини [PERSON] [INFO] за договором сплачено 545 032,98 грн. (721 367,18 грн. : 46 х 34 частки) Оскільки сума, сплачена сторонами за придбання нерухомого майна в інтересах дитини значно перевищує суми, які отримані від продажу нерухомого майна дитини (а.с. 20, т.3.; а.с. 57-86 т.3) (а.с. 46, т.3), суд приходить до висновку, що грошові кошти за частку дитини були сплачені батьками дитини [PERSON] і [PERSON] та зазначені платежі були здійснені ними в інтересах сім`ї та насамперед - в інтересах малолітньої дитини. У той же час, суд позбавлений можливості визначити те, в рахунок якої частки придбаного нерухомого майна [PERSON] здійснені платежі грошових коштів у розмірі 218 040,00 грн., які були його особистою приватною власністю - в рахунок придбання 12/100 частки, чи в рахунок придбання 34/100 частки нерухомого майна на користь дитини. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які виключають виникнення спільної сумісної власності на спірне майно, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що зазначене нерухоме майно, а саме 12/100 часток домоволодіння що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є спільним сумісним майном подружжя. Як зазначав суд, відповідно до приписів ч.4 ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. 5. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Крім того, у відповідності до ст. 365 ЦК України, 1. Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. 2. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16751/18 (провадження № 61-10039св21) зроблено висновок, що: «аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. […] Правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) від вказано, що «право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України)». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) зазначено, що: «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Та обставина, що відповідач та її діти зареєстровані в іншому житловому приміщенні само по собі не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, оскільки доказами по справі підтверджено, що таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім`ї». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що «припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку». Таким чином, вимоги про припинення права на частку у спільному майні з підстав неможливості спільного володіння і користування майномє самостійною підставою для задоволення позову, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Як зазначалося вище, на обґрунтування вимог в частині припинення права відповідача [PERSON] на частку у спільному майні, позивач посилалася на те, що спільне володіння і користування майном є неможливим та таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд приходить до переконання, що позивачем надано докази неможливості спільного володіння і користування нерухомим майном, оскільки судом встановлені неодноразові факти домашнього насильства з боку [PERSON] по відношенню до дружини [PERSON] у 2015 році (т.2, а.с.48), у 2018 році (а.с.35, т.1). 2020 році (а.с.36, т.1), (а.с.37, т.1), (а.с.40, т.1). Також припинення права на частку у майні не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, оскільки, як зазначалося вище, фактично, у [PERSON] є інше житло, він фактично є власником 1/2 частини домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що відображено у п. 7.1 зазначеного рішення Суд бере до уваги те, що відповідач [PERSON] був власником житлової квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , при цьому, під час розгляду справи, 30.06.2022 за договором дарування здійснив відчуження зазначеної нерухомості своїй сестрі, чим фактично, навмисно погіршив свої житлові та майнові права. Судом встановлено, що на виконання вимог частини 5 статті 71 СК України, ч.2 ст. 365 ЦК України, позивачем [PERSON] внесено кошти на депозит суду у загальній сумі 112 885,00 грн., ринкової вартості 6/100 часток житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , яка визначена у висновку суб`єкта оціночної діяльності Приватного підприємства «ДС Брокерський торговий дім) від 07.09.2020 (а.с.74, а.с. 191 т.1). Враховуючи те, що власником 34/100 спірного нерухомого майна є дитина - [PERSON] , [INFO] , у відповідності до рішення суду визначено місце проживання дитини - [PERSON] , [INFO] разом з позивачем [PERSON] , 12/100 часток спірного майна є спільною сумісною власністю подружжя та частки сторін є рівними, по 6/100 кожному, судом встановлена неможливість спільного володіння і користування нерухомим майномсторонами, частка відповідача є незначною, припинення права на частку у майні не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині вимог про припинення права відповідача на частку у спільному майні зі сплатою на користь останнього грошової компенсації обґрунтовані та підлягають задоволенню. 8.Судові витрати Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що судом частково задоволені позовні вимоги позивача, з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені судові витрати, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме, витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 747,03 грн. На підставі викладено та

Outcome: partial