Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-07 00:00:00

Позивачка, в особі свого представника - адвоката Крюкової М.В., звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова А.Г. про визнання правочину недійсним, визнання право власності на квартиру. Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивачці на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16.07.2018 року, право власності було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом. 13.05.2021 року Деснянським районним судом м. Києва ухвалено рішення про примусове виселення [PERSON] та її доньки [PERSON] з квартири [ADDRESS] , яке набрало законної сили. Разом з тим зазначає, що у судовому засіданні апеляційного розгляду 26.10.2021 року, її адвокату стало відомо про те, що до суду надійшла заява від [PERSON] про долучення до матеріалів справи відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якої доведено до відома суду про нібито укладання договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] .. Проте, позивачка взагалі не укладала жодних договорів, направлених на відчуження своєї власної квартири [ADDRESS] не укладала, та не укладала, зокрема, і договору купівлі-продажу №1700 від 25.05.2021, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Сташковою А.Г., жодних довіреностей на відчуження даної квартири також не видавала, та не видавала довіреності на ім`я невідомої їй особи [PERSON] у м. Харкові, оскільки мала маленьку дитину, якій виповнилося лише 1 рік. Крім того, у спірному договорі зазначено адресу реєстрації позивачки - [ADDRESS] , однак позивачка за вказаною адресою ніколи не проживала та не була зареєстрована, до якої взагалі немає ніякого відношення. Крім того, позивачка перебуває у зареєстрованому шлюбі, що також свідчить про те, ані нотаріус при засвідченні спірного договору, ані нотаріус про видачі довіреності не бачили паспорту [PERSON] , таким чином нотаріусами було порушено порядок вчинення нотаріальних дій, оскільки не отримано згоди другого з подружжя. А тому переконана, що відомості про право власності на квартиру [PERSON] внесено на підставі неіснуючих або підроблених документів. Таким чином, групою невстановлених осіб, серед яких [PERSON] та її донька [PERSON] , здійснено заволодіння чужим майном - квартирою [ADDRESS] , яка належить позивачці на праві приватної власності. Також наголошує, що 20.05.2021 року позивачка знаходилась у ЦНАП Дніпровського району м. Києва, а тому фізично не могла знаходитися у м. Харкові та не надавала довіреності на відчуження вказаної квартири. За фактом незаконного заволодіння майном [PERSON] , Деснянським УП ГУНП у м. Києві відкрито кримінальне провадження №12021100030002889. Позивачка вважає вищевказаний договір недійсним, а відтак просила суд визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 25.05.2021, посвідчений Приватним нотаріусом КМНО Сташковою А.Г. та зареєстрований у реєстрі за №1700 та визнати право власності [PERSON] на квартиру. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 15.04.2022 року вказану цивільну справу було прийнято до свого провадження та призначено до розгляду в підготовчому засіданні. Разом із матеріалами справи містилась заява про забезпечення позову. Ухвалою судді від 15.04.2022 року вказану заяву було задоволено. 15.06.2022 представником відповідачів - адвокатом Логіновим К.Е. подано клопотання про витребування доказів, а саме витребувати від [PERSON] оригінал договору купівлі продажу, який нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сташковою А.Г. 25.05.2021р. та зареєстровано в реєстрі за №1700, а також клопотання про залишення позову без руху, обгрунтовуючи тим, що позивачкою не було здійснено оплату судового збору. Крім того, 15.06.2022 представником відповідачів - адвокатом Логіновим К.Е. подано відзив на позовну заява, відповідно до якого вважають викладені вимоги у позові необґрунтованими і такими, що не відповідають нормам чинного законодавства. Позивачкою не надано доказів існування спірного договору, а надана в якості доказу копія документу під назвою «Договір купівлі-продажу квартири» датований 25.05.2021 є нотаріально засвідчений приватним нотаріусом КМНО Сташковою А.Г. за реєстровим №1700, яка не засвідчена належним чином. Крім того, представник зазначив, що спірний правочин було вчинено від імені позивачки на підставі дійсної та не скасованої на той час довіреності, а відтак доводи щодо недійсності спірного правочину є такими, що суперечать цьому юридичному факту і спростовуються ним. Відповідачі на законних підставах придбали майно, в якому вони є зареєстрованими і проживають з 2007 року, сплативши позивачці кошти за його придбання, а відтак дії позивачки спрямовані на досягнення шахрайських цілей на позбавлення відповідачів законно придбаного майна, а тому просив суд в задоволенні позову відмовити. 15.08.2022 в підготовчому засіданні представником позивачки - адвокатом Крюковою М.В. подано заяву про збільшення позовних вимог та пакет документів для долучення до матеріалів справи. Згідно ухвали, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 15.08.2022, представнику позивачки було відмовлено у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог у зв`язку з порушенням порядку подачі вказаної заяви, було долучено до матеріалів справи надані представником копії письмових доказів. Ухвалою суду від 15 серпня 2022 року клопотання представника відповідачів - адвоката Логінова К.Е. про витребування доказів було задоволено частково та витребувано від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сташкової Анастасії Григорівни (місцезнаходження: м. Київ вул. Тимошенка, 2-Д) належним чином засвідчену копію договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] від 25.05.2021 та зареєстрований в реєстрі за №1700. 16.02.2023 року від представника відповідачів - адвоката Логінова К.Е. надійшла заява про визнання доказів такими, що не підлягають розгляду судом, та недопустимими, а саме копії висновку експерта від 27.06.2022 року, копію відповіді Державної міграційної служби України б/н від 30.05.2022 року та копію договору купівлі продажу від 25.05.2021 року та про витребування оригіналу доказу - висновку експерта від 27.06.2022 року. Ухвалою суду від 27.04.2023 року клопотання представника відповідачів - адвоката Логінова К.Е. про витребування доказів було задоволено частково та витребувано від СВ Деснянського управління поліції головного управління Національної поліції у м.Києві належним чином засвідчену копію Висновку експерта №СЕ-19/111-22/18801-ПЧ від 27.06.2022, наданого в межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №12021100030002889 від 29.10.2021. Відповідно до ухвали судді, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 06.06.2023 року було закрито підготовчий розгляд та призначено справу до судового розгляду у судовому засіданні. У судовому засіданні представник позивачки - адвокат Крюкова М.В. просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на викладені обставини у позовній заяві. Представник відповідачки - адвокат Ракоц І.В. у судовому засіданні щодо вимог позову категорично заперечував, надаючи пояснення посилався на обставини викладені у поданому суду відзиві на позовну заяву. Викладені судові дебати в письмовому вигляді надав суду для долучення до матеріалів справи. Третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова Анастасія Григорівна у судове засідання не прибула, на адресу суду направила належним чином засвідчену копію Договору купівлі-продажу квартири та документи, на підставі яких було посвідчено договір. Вислухавши вступне слово представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов наступного висновку. Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Судом установлено, що позивачці на праві приватної власності належала квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16.07.2018 року, право власності було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом (а.с.5 т.1). Деснянським районним судом м. Києва від 13.05.2021 року ухвалено рішення про примусове виселення [PERSON] та її доньки [PERSON] з квартири [ADDRESS] , яке набрало законної сили (а.с. 6-12 т.1). Як вбачається з копії Договору купівлі-продажу квартири від 25.05.2021, [PERSON] , діючи від імені позивачки на підставі довіреності від 20.05.2021, посвідченої приватним нотаріусом ХМНО Ключніковою В.О., за реєстровим №548, уклав договір купівлі-продажу спірної квартири [ADDRESS] із [PERSON] (а.с. 18-19 т.1). На підставі заяви представника позивачки - адвоката Крюкової М.В., Деснянським УП ГУНП у м. Києві було відкрито кримінальне провадження №12021100030002889 від 29.10.2021 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 того ж Кодексу якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Як вбачається з ч. 1 ст. 317 ЦК України, змістом права власності є права власника щодо володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України). Відповідно до копії висновку № СЕ-19/111-22/18801-ПЧ від 27.06.2022 року судово-почеркознавчої експертизи, проведеної Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України, наданого на вимогу суду слідчим СВ Деснянського УП ГУНП в м.Києві, - Вирішити питання, ким, [PERSON] , [INFO] , чи іншою особою, виконаний запис: " [PERSON] " в Довіреності від 25.05.2021 у графі : "ПІДПИС", - не виявилось можливим. Підпис від імені [PERSON] в Довіреності від 25.05.2021 у графі: "ПІДПИС", - виконано не [PERSON] , [INFO] , а іншою особою (а.с.23-30 т.2). Разом з тим, представником позивачки суду було надано копію адвокатського запиту та відповідь слідчого, в якому зазначено, що на дослідження експерту Ю.Соха, слідчим [PERSON] було надано довіреність від 20.05.2021 року посвідчену приватним нотаріусом ХМНО Ключніковою В.О., за реєстровим №548. Дослідивши вказані документи, суд дійшов висновку, що досліджена була експертом довіреність від 20.05.2021 року, яка міститься в фото додатку до висновку, однак помилково у висновку № СЕ-19/111-22/18801-ПЧ від 27.06.2022 року судово-почеркознавчої експертизи було зазначено дату довіреності від 25.05.2021. Як убачається з пояснень представника позивачки, [PERSON] стверджувала, що не уповноважувала [PERSON] укладати спірний Договір купівлі - продажу квартири, продати за ціну та на умовах квартиру [ADDRESS] . Враховуючи вище викладене, надані суду докази, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про визнання договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , засвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Сташковою Анастасією Григорівною, зареєстрований в реєстрі за №1700 від 25.05.2021 року недійсним виходячи з тих підстав, що згідно з висновком № СЕ-19/111-22/18801-ПЧ від 27.06.2022 року судово-почеркознавчої експертизи, проведеної Київським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України, наданого на вимогу суду слідчим СВ Деснянського УП ГУНП в м.Києві - Підпис від імені [PERSON] в Довіреності від 25.05.2021 у графі: "ПІДПИС", - виконано не [PERSON] , [INFO] , а іншою особою, а відтак суд погоджується з твердженням представника позивачки, що відсутні докази волевиявлення позивачки на вчинення правочину, договір купівлі-продажу спірної квартири було вчинено від імені позивачки особою, не мала повноважень на вчинення таких дій. Крім того, у ході розгляду даної справи відповідачами, у порядку статті 81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів на спростування даних обставин, а також не було обґрунтовано наявність передбачених статтею 82 ЦПК України обставин, які б зумовлювали звільнення від доказування наявності наведених ним обставин, а відтак з урахуванням наведеного позовні підлягають задоволенню. Позивачка звертаючись до суду з вказаним позовом, в тому числі заявила вимогу про визнання права власності квартиру [ADDRESS] . Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Підставою позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Водночас суд, звертає увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідками. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (аналогічні висновки викладені в пункті 5.5 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором. Виходячи із змісту ст. ст. 15, 16 ЦК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Враховуючи викладене, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Статтею 1 Протоколу № 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому діє презумпція правомірності, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (п. 5 Постанови № 5 від 07.02.2014 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачка, права якої, на її думку, порушено може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Враховуючи, що позивачкою заявлено вимогу про визнання договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] недійсним, а відтак позивачка мала б одночасно звернутися з похідною вимогою про скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно та витребування майна з чужого незаконного володіння. За таких обставин, суд вважає, що звертаючись до суду з вимогою про визнання права власності, стороною позивача обрано неналежний спосіб захисту порушених прав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки підлягає стягненню на користь держави судовий збір.

Outcome: partial