Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-08 00:00:00

ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» звернулось з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів, вказуючи, що між позичальником, яким є [PERSON] та АКБ «Форум» 07.08.2008 укладений кредитний договір №0479/08/26-Nv, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 51000,00 доларів США зі сплатою 14 % річних. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області 23.12.2009 стягнуто з [PERSON] 476498,30 грн. заборгованості за кредитним договором, 1700,00 грн. судового збору та 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Станом на дату подачі позову вищевказане рішення суду залишається невиконаним. 26.03.2019 між ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Банк Форум» відступило ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста», а ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» набуло права вимоги за кредитними договорами до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором кредиту №0479/08/26-Nv. У відповідності до ухвали Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.07.2020 замінено стягувача у справі №2-3889/09 на ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста». Таким чином, ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» наділено правом грошової вимоги до відповідачів, а ПАТ «Банк Форум» втратив такі права. Згідно з приписами частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється на підставах, визначених договором або законом. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином Цивільне законодавство України, зокрема присвячена припиненню зобов`язань глава 50 ЦК України, не містить положень про те, що набрання законної сили рішенням суду про стягнення грошового боргу із зобов`язаної до його сплати особи припиняє зобов`язання, на підставі якого цей борг виник. Набрання законної сили рішенням про присудження не змінює і не припиняє того зобов`язання, до примусового виконання обов`язку з якого присуджений боржник (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.01.2022 у справі №761/16124/15-ц, провадження №14-184цс20). Таким чином, наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав: не припиняє правовідносин сторін цього договору; не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання; не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення. З огляду на те, що позичальником після набрання законної сили рішенням суду, вищевказане рішення суду не було виконано, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання кредитор набуває право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Тому право подати позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, що узгоджується з діючою судовою практикою. У постанові від 23.02.2023 у справі №911/3025/21 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою у будь-якому випадку не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Загальний розмір заборгованості по сплаті інфляційних втрат та 3% річних за рішенням суду, що підлягає стягненню станом на 08.12.2023, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 85239,90 грн., з яких: нараховані 3% річних - 17349,76 грн.; втрати від інфляції - 67890,14 грн. Товариство просило стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» 3% та інфляційні втрати у розмірі 85239,90 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 20000,00 грн. та судовий збір у розмірі 2684,00 грн. 02.02.2024 представник відповідача - адвокат Райко В.В. подав відзив на позовну заяву у якому зазначив, що позовна заява не підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) зробила правовий висновок про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, а тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. В позовній заяві зазначено вихідний номер 13958209 та дата її відправлення 22.12.2023. В канцелярії суду дана позовна заява зареєстрована 03.01.2024. Разом з тим, днем подання заяви до суду є не дата, вказана у позовній заяві, а день її реєстрації в канцелярії суду або день відправлення заяви на адресу суду поштою. Оскільки, позивачем до матеріалів позовної заяви не додано доказів (фіскального чеку) про день відправлення позовної заяви до суду, а в теперішній час така можливість позивачем втрачена в силу ч. 1 ст. 177 ЦПК України, то днем подачі позову до суду є день її реєстрації в канцелярії суду, а саме 03.01.2024. Крім цього, позивач нарахував відповідачу індекс інфляції не за дев`ять днів 2023 року, а за весь грудень місяць 2023 року, доказом чого є його розрахунок доданий до позовної заяви. Враховуючи викладене, початок нарахування індексу інфляції та 3 % річних повинно обчислюватися з 04.01.2024 (з наступного дня реєстрації позову в канцелярії суду). У постанові від 25.08.2020 у справі №924/534/19 Касаційний господарський суд встановив порядок нарахування індексу інфляції та 3% річних, де зазначив, що у випадку, якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду («ЗБ») перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу, та ділиться на 100%. Оскільки, за весь період заборгованості відповідачка жодного разу не погашала заборгованість, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць (січень 2021 року) перемножується послідовно на всі індекси інфляції всього періоду та ділиться на 100 %. Сума основної заборгованості станом на 04.01.2021 становить 476 498,30 грн. З 01.01.2021 по 31.01.2021 сума індексу інфляції складає: 476 498,30 грн. (основний борг) х 1,013 (індекс інфляції за січень 2021року) - 476 498,30 грн. = 6 194,48 грн. З 04.01.2021 по 31.01.2021 сума індексу інфляції складає: 6 194,48 грн.: 31 кл. день = 199,82 грн. в день х 28 днів = 5 594,96. грн. Сума основного боргу та індекс інфляції за 28 календарних днів становить: 476 498,30 грн. + 5 594,96 грн. = 482 093,26 грн. Індекс інфляції за період заборгованості з 04.01.2021 по 31.01.2022 складає: загальний індекс інфляції за 2021 рік = 1,100 (110,0 :100 %) х 1,013 (101,3 : 100 % ін.інф. за січень 2022) = 1,114. Сума індексу інфляції за період заборгованості з 04.01.2021 по 31.01.2022 становить: 482 093,26 грн. х 1,114 - 482 093,26 грн. = 54 958,63 грн. Відповідно до вимог п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором. відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Законом України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому було продовжено Указами Президента України по даний час. Отже, за лютий місяць 2022 індекс інфляції та 3 % річних слід рахувати лише за 23 дні (з 01.02.2022 по 23.02.2022). Сума основної заборгованості станом на 01.02.2022 становить: 537 051,89 грн. (476 498,30 грн. + 54 958,63 грн. індекс інфляції). З 01.02.2022 по 28.02.2022 сума індексу інфляції складає: 537 051,89 грн. х 1,016 (101,6 :100%) - 537 051,89 грн. = 8 592,83 грн. З 01.02.2022 по 23.02.2022 сума індексу інфляції складає: 8 592,83 грн. : 28 кл. дн. = 306,89 грн. день х 23 дні = 7 058,47 грн. Загальна сума індексу інфляції станом на 24.02.2022 року становить: 54 958,63 грн. + 7 058,47 грн. = 62017,1 грн. Три відсотки річних із суми 476 498,30 грн. за 416 кл.дн. (з 04.01.2021 р. по 23.02.2022 р.) складають: 476 498,30 грн. х 0,03% : 365 дн. х 416 кл.дн. = 16 292,32 грн. Загальна сума індексу інфляції та 3 % річних станом на 24.02.2022 року становить: 62 017,1 грн. + 16 292,32 грн. = 78 309,42 грн. Отже, нарахований позивачем індекс інфляції в сумі 67 890,14 грн. та 3 % річних в сумі 17 349,76 грн., що в загальному складає 85 239,90 грн. є помилковим, оскільки позивач провів розрахунок за грудень місяць 2020 та п`ять днів лютого місяця 2022, які не є складовими для нарахування індексу інфляції та 3 % річних. Щодо стягнення витрат на правову допомогу зазначив наступне. 03.01.2023 між ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» та адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» укладено договір про надання правової допомоги № 02-01/2023 на суму 20 000,00 грн. Обсяг правової допомоги визначено у заявці на надання юридичної допомоги від 07.11.2023 та акті приймання-передачі наданих послуг № 94 від 21.11.2023 згідно Договору про надання правової допомоги № 02-01/2023 від 03.01.2023. За змістом заявки на надання юридичної допомоги та акту приймання-передачі наданню послуг, види послуг та їх вартість, наданих адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» є ідентичними. Відповідно до пункту 12 частини 3 статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Згідно з частиною 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2 часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Однак, надані послуги АО «Лігал Ассістанс» позивачу не відповідають вимогам ч.4 ст. 137 ЦПК України виходячи з наступного. Вказана справа не відноситься до складних справ., а тому надання адвокатським об`єднанням усної консультації протягом 2-х годин на загальну суму 3000,00 гривень є завищеною, як по часу надання усної консультації так і по її вартості за годину. Складається враження, що адвокатське об`єднання консультувало всіх працівників товариства, починаючи від прибиральниці та закінчуючи директором товариства. Більш того, консультує позивача (юридичну особу) інша юридична особа АО «Лігал Ассістанс», що апріорі є неправильним. Якщо слідувати аналогії, що експертизу не проводить експертна установа, а її експерт, то в нашому випадку консультацію надає адвокат (юрист) адвокатського об`єднання, а не сама юридична особа. Крім цього, в наявних документах не зазначено, кого саме із працівників товариства консультувало об`єднання. Більш того, усна консультація надається по кредитній справі з якої не виникають індекс інфляції та 3 % річних, оскільки вони виникають із заборгованості встановленої судовим рішенням, зокрема із суми 476 498,30 грн. Адвокатське об`єднання надало товариству письмову консультації на суму 3000,00 грн. по судовому рішенню у справі №2-3889/09, яку готувало 2 години, однак письмову консультацію до матеріалів позовної заяви не додало. Отже, відповідач та суд можуть лише припускати що така існує або не існує. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підготовку (складення) позовної заяви по справі, яка не є складною, адвокатському об`єднання знадобилося 3 години, які воно оцінило в 9000,00 (дев`ять тисяч) гривень, в той час як мінімальна заробітна плата в Україні в 2023 складала за місяць роботи всього 6700,00 грн. Таким чином, адвокатське об`єднання за 3 години своєї роботи просить стягнути з відповідача майже 1,5 розміру мінімальної заробітної плати за місяць, в той час коли в Україні йде війна, а громадяни залишилися без роботи, яку не можуть знайти навіть на мінімальну заробітну плату. Адвокатське об`єднання за формування додатків до позовної заяви протягом 2-х годин просить стягнути з відповідача кошти у розмірі 5000,00 гривень, що не відповідає затраченому часу, а також вказаній сумі, оскільки процес формування додатків до позовної заяви зводився до отримання у позивача копій кредитного договору, рішення суду та витягів із статутних документів, які адвокатське об`єднання 2 години додавало (прикріпляло степлером) до позовної заяви за що просить стягнути з відповідача 5000,00 гривень. Вважає, що адвокатське об`єднання, щонайменше в 4 рази завищило надані позивачу послуги, оскільки ціна позову складає 85 239,90 грн., а надані послуги 20000,00 гривень, що складає більше 25 % ціни позову. Отже, надані адвокатським об`єднанням послуги позивачу не є співмірними ціні заявленого позову, що суперечить п.4 ч.4 ст. 137 ЦПК України. Для позивача значення справи № 303/69/24 не є важливим, оскільки на розгляді у судах першої інстанції в Україні позивач через представників приймав та приймає участь у 1936 справах, доказом чого є витяг з ЄДРСР. Крім цього, просив суд врахувати той факт, що відповідач є непрацюючим інвалідом 2 групи (загальне захворювання) та отримує тільки пенсію по інвалідності у розмірі 2520,00 грн., а тому для сплати витрат на правничу допомогу їй необхідно віддати всю пенсію за 8 місяців. Вважав, що з відповідача підлягає стягненню інфляційні втрати та 3 % річних у розмірі 78309,42 грн., в тому числі: інфляційні втрати у розмірі 62017,1 грн., 3 % річних у розмірі 16292,32 грн. Просив зменшити розмір витрат на правничу допомогу, який просить стягнути позивач з 20000,00 грн. на 5000,00 грн. 13.03.2024 представник позивача подав відповідь на відзив, вказуючи, що посилання відповідача на дату розрахунку, дату подачі, реєстрації позовної заяви не мають вирішального значення, адже позивачем розрахунок проведений за 1095 днів, які передували подачі позову, що не міняє фактично суму боргу. Посилання представника відповідача на дату подачі позову, дату розрахунку, дату реєстрації позовної заяви в суді є надмірним формалізмом. Просив позовну заяву ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» до [PERSON] про стягнення боргу, задовольнити в повному обсязі. Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.01.2024 відкрито провадження по даній справі, визначено розгляд справи проводити в спрощеному позовну провадженні з повідомленням сторін. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимог підтримала у повному обсязі і просила їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково з підставі викладених у відзиві на позов. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 07.08.2008 між відповідачем та АКБ «Форум» укладено кредитний договір №0479/08/26-Nv, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 51000,00 доларів США зі сплатою 14 процентів річних і строком повернення до 06.08.2019 року (а.с. 5-6). Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.12.2009 у справі № 2-3889/09 позов ПАТ «Банк Форум» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованість за кредитним договором №0479/08/26- Nv в сумі 476498,30 гривень (а.с. 6). На виконання вищезазначеного рішення Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області 22.01.2010 видано виконавчий лист (а.с. 7). Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.07.2020 замінено стягувача ПАТ «Банк Форум» на його правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» у справі № 2-3889/09 за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №0479/08/26-Nv від 07 серпня 2008 року (а.с. 7-8). Таким чином, усі права кредитора за кредитним договором №479/08/26-Nv від 07 серпня 2008 року на даний час належать ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста». Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість [PERSON] перед ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» за період з 08.12.2020 по 23.02.2022 станом на 08.12.2023 по сплаті інфляційних збитків за користування грошовими коштами у відповідності до ст. 625 ЦК України становить 67 890,14 грн. та 3% річних за користування грошовими коштами в гривнях становить 17349,76 грн., а разом - 85239,90 грн. (а.с. 4). За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Вищезазначене узгоджується з правовими позиціями викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 4 червня 2019 року у справі №916/190/18. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та три проценти річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року (справа №127/15672/16-ц, провадження №14-254цс19). Позивач стверджує, що рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.12.2009 у справі № 2-3889/09 відповідачем не виконано, остання також визнала цю обставину і зазначила, що жодного разу не погашала заборгованість. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Доказів повного чи часткового виконання вищевказаного рішення матеріали справи не містять. Враховуючи викладене судом встановлено, що станом на дату подачі позову рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.12.2009 у справі №2-3889/09 залишається невиконаним. Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення заборгованості 23.12.2009 зобов`язання відповідача сплатити заборгованість не припинилося та триває по час розгляду даної справи. Відтак, кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу за весь час прострочення. Суд вважає, що ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста», яке набуло всіх прав кредитора по кредитному договору №0479/08/26-Nv від 07.08.2008, пред`явило позов в межах строку позовної давності виходячи з наступного. Так, відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Пунктом 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України»» Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який в подальшому продовжений та триває до теперішнього часу. Позивачем проведено та надано розрахунок інфляційних втрат в сумі 67890,14 грн. та трьох процентів річних в сумі 17349,76 грн., що разом становить 85 239,90грн. Відповідачка не погодилась з вищезазначеним розрахунком та надала суду свій розрахунок, відповідно до якого сума індексу інфляції становить 54 958,63грн. та трьох процентів річних становить 16 292,32грн., що разом становить 78309,42 грн. Основні заперечення відповідачки щодо розрахунку позивача зводяться до періоду нарахування. Так вона вважає, що відраховувати строк звернення до суду за ст. 625 ЦК України, який обмежується останніми трьома роками, що передували подачі позову, необхідно з дати реєстрації позовної заяви в канцелярії суду - 03.01.2024, а не з дати відправлення позовної заяви засобами поштового зв`язку. За її думкою стягнення можливо за період з 03.01.2021 по 03.01.2024. Отже фактично відповідачка вважає, що позивачем пропущено трьохрічний строк позовної давності, але відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України заяви про застосування наслідків пропуску строку позовної давності до винесення рішення по справі нею та її представником не зроблено. Відповідно до ч. 2 ст. 255 ЦК України письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв`язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно З огляду на зазначене суд не бере до уваги заперечення відповідачки, що днем подачі позовної заяви є день її реєстрації у канцелярії суду, оскільки днем вчинення відповідної дії вважається день здачі документа на пошту, який визначається за поштовим штемпелем, а не день надходження листа до суду. Вищезазначене узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №522/799/16. Позовна заява надійшла до суду засобами поштового зв`язку, про що свідчить наявний у матеріалах справи конверт АТ «Укрпошта» за номером поштового відправлення 0505142929737 (а.с. 20). Згідно з відомостями зазначеними на конверті позовна заява відправлена до суду засобами поштового зв`язку 26.12.2023, а відтак ця дата є днем подачі позовної заяви до суду. Позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення заборгованості за період з 08.12.2020 по 23.02.2022. Станом на дату введення в Україні воєнного стану 24.02.2022 строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за період з 08.12.2020 по 24.02.2022 не сплив і становив 1 рік 2 місяця 16 днів (з 08.12.2020). Відповідно до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Зупинення перебігу позовної давності має тимчасовий характер, коли до її строку не зараховується час існування визначених законодавством обставин, за наявності яких цей строк не спливає. Отже 24.02.2022 перебіг позовної давності щодо стягнення заборгованості за період з 08.12.2020 по 24.12.2022 зупинився 24.02.2022 та був зупиненим станом на дату звернення до суду 26.12.2023 і продовжує існувати на весь період дії воєнного стану в Україні. Враховуючи викладене, суд не може взяти до уваги заперечення відповідача щодо відсутності підстав для стягнення заборгованості за період з 08.12.2020 по 26.12.2020. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов пред`явлено в межах встановленого законом строку позовної давності. Щодо доводів відповідачки, що за лютий 2022 року індекс інфляції слід рахувати лише за 23 дні, а не за повний місяць та за грудень місяць 2023 року слід рахувати дев`ять днів, а ні цілий місяць, суд зазначає наступне. Враховуючи правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 24.04.2019 у справі №910/5625/18, від 13.02.2019 у справі №924/312/18 індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці; якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 викладено методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: - час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; - час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується. Верховний Суд зазначив, що зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не вбачала необхідності відступу від такого способу розрахунку інфляційних збитків у порядку статті 625 ЦК України, оскільки він не суперечить зазначеній нормі права та законодавству, яке застосовується при розрахунку інфляційних збитків. З урахуванням викладеної Верховним Судом методики індекс інфляції за лютий 2022 року, як і індекс інфляції за лютий 2020 року слід рахувати за повний місяць, оскільки кількість днів у вказані місяці становить відповідно 23 та 22 днів, що більше півмісяця. Також суд не бере до уваги заперечення відповідачки щодо нарахування позивачем індексу інфляції не за дев`ять днів 2023 року, а за весь грудень місяць 2023 року, оскільки з наданого позивачем розрахунку інфляційних збитків вбачається, що його здійснено за період з грудня 2020 року по лютий 2022 року, тобто період щодо якого заперечує відповідачка не включений у розрахунок індексу інфляції. Суд вважає, що розрахунок заборгованості інфляційних збитків за ст. 625 ЦК України позивачем здійснено у відповідності до чинного законодавства та відповідачем не спростовано, а тому його слід взяти за основу при визначенні суми стягнення. За таких обставин з відповідачки на користь позивача слід стягнути інфляційні втрати в сумі 67890,14 грн. та три проценти річних в сумі 17349,76 грн. Щодо вимоги про стягнення з відповідачки витрат на професійну правничу допомогу слід зазначити наступне. Відповідно до ч.ч. 1-3 статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до правової позиції, викладеної зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19) витрати на професійну правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до правових висновків висловлених Верховним Судом у справі №922/1964/21 від 16.11.2022 учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. При цьому, суд приходить до висновку, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено. Такий висновок суду відповідає правовій позиції Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду викладеної у постанові від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, правовим позиціям Верховного Суду викладеним у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 813/481/18, від 2 жовтня 2019 року у справі №815/1479/18, від 29 жовтня 2020 року у справі №686/5064/20,від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19 (провадження №61-21442св19). Разом з тим, суд не може на власний розсуд зменшувати розмір витрат на оплату правничої допомоги, який підлягає відшкодуванню. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові у справі №755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020 року. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Судом встановлено, що 03.01.2023 між ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» та Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» укладено договір про надання правової допомоги №02-01/2023 (а.с. 14-15). Пунктом 4.1 договору визначено, що вартість послуг узгоджується сторонами у формі заявок на надання юридичної допомоги, які є невід`ємними додатками до договору. 07.11.2023 між ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» та Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» укладено заявку на надання юридичної допомоги №1 по супроводу примусового стягнення з [PERSON] (а.с. 18). З акта № 94 про приймання-передачу наданих послуг від 21.11.2023 (а.с. 17) вбачається, що Адвокатське об`єднання «Лігал Ассістанс» надало ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» юридичні послуги відповідно до договору про надання юридичних послуг від 03.01.2023, а ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» прийняв надані послуги по боржнику [PERSON] , а саме: консультація усна (з вивченням документів) по кредитній справі №0479/08/26-Nv (витрачений час - 2 години, сума - 3000,00 грн.); консультація письмова по судовому рішенню по справі № 2-3889/09 (витрачений час - 2 години, сума - 3000,00 грн.); підготовка (складення) позовної заяви про стягнення 3%, інфляційних збитків у відповідності до ст. 625 ЦК України з клопотанням (витрачений час - 3 години, сума - 9000,00 грн.); формування додатків до позовної заяви, зібрання та передача замовнику (витрачений час - 2 години, сума - 2500,00 грн.). Загальна кількість затраченого часу складає 09 годин, вартість послуг становить 20000,00 грн. Відповідачка заявила клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката у якому зазначила, що надані послуги АО «Лігал Ассістанс» позивачу не відповідають вимогам ч.4 ст. 137 ЦПК України, оскільки: вказана справа не відноситься до складних справ, а тому надання адвокатським об`єднанням усної консультації протягом 2-х годин на загальну суму 3000,00 гривень є завищеною, як по часу надання усної консультації так і по її вартості за годину; адвокатське об`єднання надало товариству письмову консультації на суму 3000,00 гри. по судовому рішенню у справі № 2-3889/09, яку готувало 2 години, однак письмову консультацію до матеріалів позовної заяви не додало. Отже, відповідач та суд можуть лише припускати що така існує або не існує, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; на підготовку (складення) позовної заяви по справі, яка не є складною, адвокатському об`єднання знадобилося 3 години, які воно оцінило в 9000,00 (дев`ять тисяч) гривень, в той час як мінімальна заробітна плата в Україні в 2023 складала за місяць роботи всього 6700,00 грн. Таким чином, адвокатське об`єднання за 3 години своєї роботи просить стягнути з відповідача майже 1,5 розміру мінімальної заробітної плати за місяць, в той час коли в Україні йде війна, а громадяни залишилися без роботи, яку не можуть знайти навіть на мінімальну заробітну плату; адвокатське об`єднання за формування додатків до позовної заяви протягом 2-х годин просить стягнути з відповідача кошти у розмірі 5000,00 гривень, що не відповідає затраченому часу та вказаній сумі, оскільки процес формування додатків до позовної заяви зводився до отримання у позивача копій кредитного договору, рішення суду та витягів із статутних документів, які адвокатське об`єднання 2 години додавало до позовної заяви за що просить стягнути з відповідача 5000,00 гривень. Вважає, що адвокатське об`єднання, щонайменше в 4 рази завищило надані позивачу послуги, оскільки ціна позову складає 85 239,90 грн., а надані послуги 20000,00 гривень, що складає більше 25 % ціни позову. Отже, надані адвокатським об`єднанням послуги позивачу є неспівмірними ціні заявленого позову, що суперечить п.4 ч.4 ст. 137 ЦПК України. Просила врахувати той факт, що вона є непрацюючим інвалідом 2 групи (загальне захворювання) та отримує тільки пенсію по інвалідності у розмірі 2520,00 гри, а тому для сплати витрат на правничу допомогу їй необхідно віддати всю пенсію за 8 місяців. Просила зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 5000,00 грн. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що вартість представлених позивачем виконаних робіт дійсно є завищеною, не відповідає критеріям обґрунтованості та розумності їх розміру у розумінні приписів ч.5 ст. 135 ЦПК України, не є співмірною зі складністю справи, а відтак відповідні витрати підлягають перерозподілу з урахуванням вимог вищезазначеної норми. Враховуючи характер виконаної адвокатським об`єднанням роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, критерію необхідності та значимості таких дій у справі, суд вважає, що до стягнення з відповідачки на користь позивача підлягає 5000,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу, оскільки така сума відповідає критерію розумності, співмірності та ґрунтується на вимогах закону. Крім того, з відповідачки підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України у розмірі 2684,00 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved