Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-09 00:00:00

[PERSON] у грудні 2023 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про повернення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави. Позов мотивований тим, що під час проведення аудиту здійснених ним банківських операцій, виявив, що 03.04.2019 року та 17.04.2019 року випадково здійснив банківський переказ грошових коштів на загальну суму 161 000 грн. на банківську картку [PERSON] , що підтверджується платіжними дорученнями № Р24А67323324942796351457 від 03.04.2019 року суму 81 000 грн. та №Р24А67323324954903134535 від 17.04.2029 року суму 80 000 грн., й довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 29.01.2020. Оскільки між ним та [PERSON] відсутні будь-які, в тому числі, й договірні правовідносини, у нього були відсутні законні підстави перераховувати відповідачці грошові кошти, а, відповідно, у відповідачки [PERSON] отримувати від нього та користуватися цими грошовими коштами. Вважає [PERSON] неналежним отримувачем вказаних грошових коштів. 09.12.2023 року ним було надіслано вимогу на адресу [PERSON] про повернення помилково перерахованих ним грошових коштів у загальній сумі 161 000 грн. із визначеним строком для виконання вимоги - сім днів з дня отримання такої вимоги, проте досудова вимога відповідачкою не виконана, що й стало підставою звернення до суду із цим позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 21 грудня 2023 року (а.с.10), позовні вимоги підтримав з тих же підстаав та просив їх задовольнити: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 161 000 грн. 00 коп. - грошових коштів, як таких, що набуті без достатньої правової підстави, й за наслідками розгляду справи вирішити питання про понесені позивачем судові витрати: 1 610 грн. 00 коп. - судового збору й 8 190 грн. 00 коп. - витрат на правову допомогу. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 10 квітня 2024 року (а.с.22), позовні вимоги не визнав уцілому та просив відмовити у їх задоволенні за необґрунтованості та недоведеності вимог. Представник відповідача вказав, що відповідачка [PERSON] має на утриманні двох малолітніх дітей, щодо яких їх батько (колишній чоловік [PERSON] ) не приймає участі в утриманні, має значні борги по аліментам. Наскільки їй відомо, на початку 2019 року між її колишнім чоловіком [PERSON] та позивачем існували договірні правовідносини ( [PERSON] встановлював позивачу засоби альтернативної енергетики). Й, як повідомив відповідачці її колишній чолоків, позивач висловив бажання допомогти відповідачці матеріально, на що вона погодилась. Жодних застережень або умов позивач не заявляв, повідомивши, що така допомога є благодійною, й у квітні 2019 року позивач подарував відповідачці суму коштів шляхом поповнення її карткового рахунку, а через два тижні зробив ще один такий самий подарунок, що свідчить про усвідомлення позивачем своїх дій. Від позивача пропозиції про укладення договору не надходило, а потім й жодних вимог щодо повернення подарунку з боку позивача теж не було. Вважає, що дані правовідносини за своїм змістом не є набуттям або збереженням майна без будь-якої правової підстави, як це врегульовано статтею 1212 ЦК України, оскільки між сторонами були, хоча й епізодичні взаємовідносини. Саме позивач прийняв рішення про неодноразову допомогу відповідачці, яка перебувала у скрутному на той час становищі. Правовою підставою є дарування вказаних грошових коштів відповідно до статті 717 ЦК України. Усвідомленністю дій, що виключає помилку та підтверджує сумлінний намір, є повторність дій позивача щодол переказу грошових коштів. Відтак, правових підстаав для задоволення позову немає. При цьому, якщо така аргументація не буде прийнята судом, то просить застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності відповідно до ст. 257 ЦК України, й у позові відмовити, адже платежі датовані квітнем 2019 року, тобто строк позовної давності сплив ще у квітні 2022 року, проте позивач звернувся до суду з цим позовом лише у грудні 2023 року. Відповідачем подано відзив на позов від 24 січня 2024 року, доводи якого зводяться до вказаних аргументів та висновків (а.с.23-31). Позивачем подано відповідь на відзив від 28 січня 2024 року (а.с.32-39), у якому вцілому не погоджується із позицією відповідача про дарування грошей заснованих на благодійній допомозі, оскільки позивач не був знайомий із відповідачкою та не мав із нею жодних відносин. Наполягає, що до спірних правовідносин застосувається положення статті 1212 ЦК України, а не положення про договір дарування, адже відповідно до частини 5 статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У даному випадку між сторонами договору дарування в нотаріальній формі, чи, навіть, у простій письмовій формі, не укладалося. При перерахуванні позивачем коштів відповідачу в призначенні платежу не вказувалось, що кошти перераховані за довором дарування, чи будь-яким іншим договором. Щодо заяви відповідача про необізнаність стосовно необхідності укладення довору дарування з дотриманням відповідної форми, зауважує, що незнання законів, не звільняє від відповідальності. Також заперечує щодо зробленої відповідачем заяви про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, оскільки відповідно до ч.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 запроваджено карантин, дія якого відмінена Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року № 651, відтак, позивачем строк позовнох давності не пропущений. Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив від 15 лютого 2024 року (а.с.40-48), доводи якого зводяться до висновків поданого відзиву на позов, у якому наполягає на помилковості оцінки позивачем спірних правовідносин, заснованих на положенні статті 1212 ЦК України, вважаючи, що такі правовідносини регулюються положеннями про договір дарування. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у цьому судовому засіданні, за погодженням сторін. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи відбувся у порядку спрощеного позовного провадження. Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Вислухавши сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення на відповідь на відзив, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що 03.04.2019 року та 17.04.2019 року позивач [PERSON] здійснив два банківські перекази грошових коштів на загальну суму 161 000 грн. на банківську картку [PERSON] із призначенням платежів - переказ власних коштів для поповнення картки [NUMBER] , що підтверджується платіжними дорученнями № Р24А67323324942796351457 від 03.04.2019 року суму 81 000 грн. та №Р24А67323324954903134535 від 17.04.2029 року суму 80 000 грн. (а.с.3, 4), й довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 29.01.2020 (а.с.4). Як встановлено в ході розгляду справи, між сторонами відсутні будь-які, в тому числі, й договірні правовідносини, відтак відсутніми були й законні підстави для позивача [PERSON] перерахувати відповідачці грошові кошти, відповідно, у відповідачки [PERSON] - отримувати та користуватися цими грошовими коштами, доводи відповідача про те, що вказані грошові кошти були благодійною допомогою, або договором дарування, суд відхиляє, оскільки до спірних правовідносин застосувається положення статті 1212 ЦК України, а не положення про договір дарування, адже відповідно до частини 5 статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно, у даному випадку між сторонами договору дарування в нотаріальній формі, чи, навіть, у простій письмовій формі не укладалося, й при перерахуванні позивачем коштів відповідачу в призначенні платежу не вказувалось, що кошти перераховані за довором дарування чи будь-яким іншим договором (а.с.3, 4). Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно, відповідачка набула грошові кошти в загальній сумі 161 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжними дорученнями № Р24А67323324942796351457 від 03.04.2019 року суму 81 000 грн. та №Р24А67323324954903134535 від 17.04.2029 року на суму 80 000 грн. (а.с.3, 4), за рахунок позивача без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), тому зобов`язана повернути позивачу (потепілому) це майно відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України. Підстави для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності щодо зробленої відповідачем заяви про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності суд вважає відсутніми з огляду на ч.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, якою визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 запроваджено карантин, дія якого відмінена Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року № 651, відтак, позивачем строк позовнох давності не пропущений. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують їх вимоги, судом не встановлені. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові, відзиві на позов, запереченні, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 1 610 грн. 00 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Проте, вимога про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 8 190 грн., які, як вбачається із матеріалів поданої позовної заяви не сплачений, платіжний документ про понесені витрати не надані, відтакне підлягає задоволенню, враховуючи відсутність наданих до суду доказів, які підтверджують здійснення вказаною сторною відповідних витрат. Тобто, такий позивач не підтвердив понесені витрати відповідно до п. 2 ч.2 ст. 137 ЦПК України, адже на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При цьому необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На віл ставі вищевикладеного, ч.1 ст.1212 ЦК України,

Outcome: approved