Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-08 00:00:00

[PERSON] 18 квітня 2023 року звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] і [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що у встановлений законом строк, [INFO] , після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , позивач звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Румянцевої Таміли Вєзіровни з заявою про право на спадщину на 40/100 садиби, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Постановою приватного нотаріуса ДМНО Румянцевої Т.В. від 31 січня 2023 року позивачу було відмовлено у оформленні спадщини, у зв`язку з неможливістю видати свідоцтво про право на спадщину за законом на частку у спільній сумісній власності на земельну ділянку (ДЗК 1210100000:03:218:0088), так як остання була відчужена 29 листопада 2021 року у цілому на користь [PERSON] .. Згідно сканованої копії з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, приватний нотаріус ДМНО Кравченко О.О. 29 листопада 2021 року посвідчив договір дарування за реєстровим № 3460, згідно умов якого, право на вказану земельну ділянку в цілому перейшло до відповідача [PERSON] , але у Державному реєстрі третьою особою помилково заначено підставу реєстрації права власності - договір купівлі-продажу земельної ділянки від 29 листопада 2021 року за реєстровим № 3460 (технічна помилка). Таким чином, приватним нотаріусом ДМНО Румянцевою Т.В. встановлені розбіжності між правовстановлювальними документами: Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку (серія ЯБ №878704 від 19 травня 2006 року) та договором дарування (купівлі-продажу) земельної ділянки від 29 листопада 2021 року стосовно належності земельної ділянки (ДЗК 210100000:03:218:0088) різним особам. Згідно пункту 3 Договору дарування (купівлі-продажу) земельної ділянки ДЗК 1210100000:03:218:0088), земельна ділянка, що дарується, належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 19 червня 2018 року державним нотаріусом Першої Дніпровської державної нотаріальної контори Заносієнко Н.М. за реєстровим №3-346. Згідно сканованої копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 червня 2018 року за реєстровим №3-346 із Державного реєстру речових прав на рухоме майно відповідачу [PERSON] було передано частку у спільній сумісній власності на земельну ділянку (ДЗК 1210100000:03:218:0088), яка належала мерлому 28 листопада 2011 року [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку (серія ЯБ №878704 від 19 травня 2006 року). При цьому, згідно п. 8 Договору дарувальник стверджує, що відчужуване рухоме майно належить йому на праві особистої приватної власності. Зазначеним прямо встановлена відсутність у дарувальника правоздатності на відчуження земельної ділянки (ДЗК 1210100000:03:218:0088) без згоди співвласника, а, відповідно до цього, пряме порушення прав співвласника [PERSON] на час здійснення правочину та порушення прав позивача на цей час. Таким чином, позивач впевнений, що розпорядження спільною земельною ділянкою було здійснено без згоди її покійного на теперішній час чоловіка [PERSON] .. Враховуючи, що співвласник [PERSON] згоду на відчуження спільної земельної ділянки (ДЗК 1210100000:03:218:0088) у встановленій законом формі не надавав, правочин щодо відчуження земельної ділянки на підставі договору дарування земельної ділянки (згідно ДРРП договір купівлі-продажу) від 29 листопада 2021 року за реєстровим № 3460 вчинений в порушення ч. 2 ст. 369 ЦК України за відсутності як внутрішній волі так і вільного волевиявлення останнього, без дотримання встановленої законом форми (відсутність нотаріальної згоди на відчуження співвласника) та не спрямований на реальне настання правових наслідків (без продажу частини житлового будинку) є недійсним. Позивач вказує на те, що фактично про такий договір він не знав. Враховуючи викладені обставини, позивач вважає належним способом відновлення своїх порушених прав застосуванням наслідків недійсності договору. На звернення позивача до відповідачів про з`ясування обставин вказаного та укладання договору, спірне питання вирішене не було, була відмова. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвело. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідачів по укладанню та виконанню вказаного договору неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просив суд захистити його права та визнати недійсним договір дарування (технічна помилка в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - договір купівлі-продажу), реєстраційний номер 3460 від 29 листопада 2021 року укладений між [PERSON] та [PERSON] в цілому, задовольнивши позов в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] не погодилася з позовними вимогами, не заперечувала проти розгляду справи за її відсутністю. Правом надання відзиву на позов не скористалася. Причини її та/або представника неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже неодноразово, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні вказана сторона відповідача не надавала (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що чергова заява про перенесення слухання справи і відсутність цього відповідача не перешкоджає розгляду справи). Незалежно від явки чи неявки представника відповідача сама особа в судове засідання не з`явилася без поважних причин і навіть не повідомила суд про причини неявки в судове засідання. Отже, суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. При цьому суд звертає увагу на вимоги\~статті 121 ЦПК України\~про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто перешкоджає вирішенню цієї справи. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, заперечував проти позову, заначив, що всі істотні умови домовленості з іншою стороною договору він виконав, письмове роз`яснення умов договору було, договір нотаріально посвідчений, заборони при його укладанні були відсутні, порушень відносно позивача допущено не було, психологічного чи іншого тиску на сторони під час укладання договору не було, ніхто в оману нікого не вводив. Позивач немає ніякого відношення до вказаного договору і не є його стороною. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої шкоди позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і не можливим їх задоволення. Просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко О.О. не погодилася з позовними вимогами, не заперечувала проти розгляду справи за її відсутністю. Причини його та/або представника неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні вказана третя особа не надавала, отже її відсутність не перешкоджає розгляду справи. \~ \~ \~ \~ Вислухавши пояснення позивача та її представника, з`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню в повному обсязі. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що згідно позиції [PERSON] та з наданих позивачем документів слідує, що у встановлений законом строк, [INFO] , після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , позивач звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Румянцевої Таміли Вєзіровни з заявою про право на спадщину на 40/100 садиби, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно ст. 381 ЦК України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Вказана садиба в цілому складається з житлового будинку, господарських будівель та споруд: літ. А-житловий будинок з мезоніном загальною площею 147.6 кв. м., житловою площею 74.8 кв. м.; літ. Б - сарай; літ. В - навіс; літ. Г - пореб; літ. Д, К - гаражі; літ. Е - вбиральня; літ. Ж - теплиця; літ. З - вхід до теплиці; № 1-13, І-ІІІ - споруди, мостіння та земельної ділянки загальною площею 0.0720 (ДЗК 1210100000:03:218:0088) наданої за рішенням Дніпропетровської міської ради 01 березня 2006 року №127/34 у спільну сумісну юність [PERSON] та [PERSON] , згідно державного акту на право приватної власності на земельну ділянку (серія ЯБ 378704 від 19 травня 2006 року) для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Румянцевої Таміли Вєзіровни від 31 січня 2023 року позивачу було відмовлено у оформленні спадщини, у зв`язку з неможливістю видати свідоцтво про право на спадщину за законом на частку у спільній сумісній власності на земельну ділянку (ДЗК 1210100000:03:218:0088), так як остання була відчужена 29 листопада 2021 року у цілому на користь [PERSON] . Згідно сканованої копії з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко О.О. 29 листопада 2021 року посвідчив Договір дарування за реєстровим № 3460, згідно умов якого, право на вказану земельну ділянку в цілому перейшло до відповідача [PERSON] , але у Державному реєстрі третьою особою помилково заначено підставу реєстрації права власності - договір купівлі-продажу земельної ділянки від 29 листопада 2021 року за реєстровим № 3460 (технічна помилка). Таким чином, як стверджує позивач, приватним нотаріусом ДМНО Румянцевою Т.В. встановлені розбіжності між правовстановлювальними документами: Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку (серія ЯБ №878704 від 19 травня 2006 року) та Договором дарування (купівлі-продажу) земельної ділянки від 29 листопада 2021 року стосовно належності земельної ділянки (ДЗК 210100000:03:218:0088) різним особам. Згідно пункту 3 Договору дарування (купівлі-продажу) земельної ділянки ДЗК 1210100000:03:218:0088), земельна ділянка, що дарується, належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 19 червня 2018 року державним нотаріусом Першої Дніпровської державної нотаріальної контори Заносієнко Н.М. за реєстровим №3-346. Згідно сканованої копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 червня 2018 року за реєстровим №3-346 із Державного реєстру речових прав на рухоме майно відповідачу [PERSON] було передано частку у спільній сумісній власності на земельну ділянку (ДЗК 1210100000:03:218:0088), яка належала мерлому 28 листопада 2011 року [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку (серія ЯБ №878704 від 19 травня 2006 року). При цьому, згідно п. 8 Договору дарувальник стверджує, що відчужуване рухоме майно належить йому на праві особистої приватної власності. Зазначеним прямо встановлена відсутність у дарувальника правоздатності на відчуження земельної ділянки (ДЗК 1210100000:03:218:0088) без згоди співвласника, а, відповідно до цього, пряме порушення прав співвласника [PERSON] на час здійснення правочину та порушення прав позивача на цей час. Позивачці, як вона стверджує, достеменно відомо, про те, що її покійний чоловік [PERSON] нотаріальну згоду на відчуження земельної ділянки 29 листопада 2021 року не надавав та не міг надати, оскільки знаходився у тяжкому хворому стані, до того ж, між родиною позивача та родиною відповідача [PERSON] були складні стосунки з приводу незаконної перебудови частини спільного домоволодіння з боку останніх. Усі переговори, щодо порядку володіння та користування домоволодінням здійснював саме позивач, також приватизацію спільної земельної ділянки організував та супроводжував також особисто позивач. Таким чином, позивач впевнений, що розпорядження спільною земельною ділянкою було здійснено без згоди її покійного на теперішній час чоловіка [PERSON] .. Враховуючи, що співвласник [PERSON] згоду на відчуження спільної земельної ділянки (ДЗК 1210100000:03:218:0088) у встановленій законом формі не надавав, правочин щодо відчуження земельної ділянки на підставі договору дарування земельної ділянки (згідно ДРРП договір купівлі-продажу) від 29 листопада 2021 року за реєстровим № 3460 вчинений в порушення ч. 2 ст. 369 ЦК України за відсутності як внутрішній волі так і вільного волевиявлення останнього, без дотримання встановленої законом форми (відсутність нотаріальної згоди на відчуження співвласника) та не спрямований на реальне настання правових наслідків (без продажу частини житлового будинку) є недійсним. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Тобто ефективний спосіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання особою відповідного відшкодування. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Позивач вказує на те, що фактично про такий договір він не знав. Враховуючи викладені обставини, позивач вважає належним способом відновлення своїх порушених прав застосуванням наслідків недійсності договору. На звернення позивача до відповідачів про з`ясування обставин вказаного та укладання договору, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Позивач вважає дії відповідачів по укладанню та виконанню вказаного договору неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просив суд захистити його права та визнати недійсним договір дарування недійсний. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають від\-мовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави). Відповідно до ст. 256 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з статтями 626-628\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Саме такий момент встановлений для договорів позики (стаття 1046 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України, правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Пунктом 6 статті 3 ЦК України, до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Згідно з частиною першою статті 215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 6 статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень статті 203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Тлумачення частини першої статті 203\~ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Відповідно до частини 4 статті 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. З огляду на наведене суд дійшов переконання про не обґрунтованість позовних вимог, адже позивачем належними, допустимим та достатніми доказами за європейським стандартом доказування «поза розумним сумнівом» не доведено, що спірний правочин було вчинено внаслідок недобросовісної поведінки відповідачів з метою уникнення поділу спільного майна і за відсутності згоди позивачки, як співвласника земельної ділянки. Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Верховного суду від 06 квітня 2021 року у справі № 607/21745/18 (провадження № 61-3017св20). \~ \~ \~ \~Частиною третьою статті 3\~ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина заборони суперечливої поведінки, базується на тому, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. В основу доктрини покладено принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документа (наприклад, свідоцтва про право власності) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 202 ЦК України). Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина 3 статті 13 ЦК України). Судом встановлено, що позивач [PERSON] [INFO] , після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Румянцевої Таміли Вєзіровни з заявою про право на спадщину на 40/100 садиби, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказана садиба в цілому складається з житлового будинку, господарських будівель та споруд: літ. А-житловий будинок з мезоніном загальною площею 147.6 кв. м., житловою площею 74.8 кв. м.; літ. Б - сарай; літ. В - навіс; літ. Г - пореб; літ. Д, К - гаражі; літ. Е - вбиральня; літ. Ж - теплиця; літ. З - вхід до теплиці; № 1-13, І-ІІІ - споруди, мостіння та земельної ділянки загальною площею 0.0720 (ДЗК 1210100000:03:218:0088) наданої за рішенням Дніпропетровської міської ради 01 березня 2006 року №127/34 у спільну сумісну юність [PERSON] та [PERSON] , згідно державного акту на право приватної власності на земельну ділянку (серія ЯБ 378704 від 19 травня 2006 року) для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Постановою приватного нотаріуса ДМНО Румянцевої Т.В. від 31 січня 2023 року позивачу було відмовлено у оформленні спадщини, у зв`язку з неможливістю видати свідоцтво про право на спадщину за законом на частку у спільній сумісній власності на земельну ділянку (ДЗК 1210100000:03:218:0088), так як остання була відчужена 29 листопада 2021 року у цілому на користь [PERSON] . Згідно сканованої копії з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко О.О. 29 листопада 2021 року посвідчив Договір дарування за реєстровим № 3460, згідно умов якого, право на вказану земельну ділянку в цілому перейшло до відповідача [PERSON] , але у Державному реєстрі третьою особою помилково заначено підставу реєстрації права власності - договір купівлі-продажу земельної ділянки від 29 листопада 2021 року за реєстровим № 3460. Таким чином, як стверджує позивач, приватним нотаріусом ДМНО Румянцевою Т.В. встановлені розбіжності між правовстановлювальними документами: Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку (серія ЯБ №878704 від 19 травня 2006 року) та Договором дарування (купівлі-продажу) земельної ділянки від 29 листопада 2021 року стосовно належності земельної ділянки (ДЗК 210100000:03:218:0088) різним особам. Згідно пункту 3 Договору дарування (купівлі-продажу) земельної ділянки ДЗК 1210100000:03:218:0088), земельна ділянка, що дарується, належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 19 червня 2018 року державним нотаріусом Першої Дніпровської державної нотаріальної контори Заносієнко Н.М. за реєстровим №3-346. Згідно сканованої копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 червня 2018 року за реєстровим №3-346 із Державного реєстру речових прав на рухоме майно відповідачу [PERSON] було передано частку у спільній сумісній власності на земельну ділянку (ДЗК 1210100000:03:218:0088), яка належала мерлому 28 листопада 2011 року [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку (серія ЯБ №878704 від 19 травня 2006 року). Позивачці, як вона стверджує, достеменно відомо, про те, що її покійний чоловік [PERSON] нотаріальну згоду на відчуження земельної ділянки 29 листопада 2021 року не надавав та не міг надати, оскільки знаходився у тяжкому хворому стані, до того ж, між родиною позивача та родиною відповідача [PERSON] були складні стосунки з приводу незаконної перебудови частини спільного домоволодіння з боку останніх. Усі переговори, щодо порядку володіння та користування домоволодінням здійснював саме позивач, також приватизацію спільної земельної ділянки організував та супроводжував також особисто позивач. Таким чином, позивач впевнений, що розпорядження спільною земельною ділянкою було здійснено без згоди її покійного на теперішній час чоловіка [PERSON] .. Враховуючи, що співвласник [PERSON] згоду на відчуження спільної земельної ділянки (ДЗК 1210100000:03:218:0088) у встановленій законом формі не надавав, правочин щодо відчуження земельної ділянки на підставі договору дарування земельної ділянки (згідно ДРРП договір купівлі-продажу) від 29 листопада 2021 року за реєстровим № 3460 вчинений в порушення ч. 2 ст. 369 ЦК України за відсутності як внутрішній волі так і вільного волевиявлення останнього, без дотримання встановленої законом форми (відсутність нотаріальної згоди на відчуження співвласника) та не спрямований на реальне настання правових наслідків (без продажу частини житлового будинку) є недійсним. Позивач вказує на те, що фактично про такий договір він не знав. Враховуючи викладені обставини, позивач вважає належним способом відновлення своїх порушених прав застосуванням наслідків недійсності договору. На звернення позивача до відповідачів про з`ясування обставин вказаного та укладання договору, спірне питання вирішене не було, була відмова. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню і з наступних підстав. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21). Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ацесорний позов). Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 334 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст.\~509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини 2 статті 16 ЦК України). Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). У частині 1 статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.\~632\~ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених\~законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на, аналогічні товари роботи або послуги на момент укладення договору. Відповідно до ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 638/20682/15 (провадження № 61-12310св20) вказано, що: «презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання, і має бути направлений на встановлення (зміни чи припинення) приватних прав і обов`язків та інших наслідків. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Судом встановлено, що позивачка не є стороною договору. Крім того, сторона позивача не ставить питання про виправлення технічної помилки на думку позивача в реєстрі в передбаченому законом порядку шляхом звернення до реєстратора, суду. Сам по собі лист нотаріуса не може слугувати підтвердження або спростуванням такої помилки в реєстрі без належного підтвердження або спростування в передбаченому законом порядку. Суд же відповідно до ст. 13 ЦПК України, розглядає справи\~не інакше\~як за\~зверненням особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України). За відсутності порушення суб`єктивного права чи інтересу або ж за відсутності самого суб`єктивного права позовна давність застосовуватись не може. Тому, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, так і тлумачення приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20). Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою (абзац 1 частини п`ятої статті 216 ЦК України). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання (частина 3 статті 261 ЦК України). Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Частина третя статті 261\~ЦК України є спеціальною нормою стосовно частини першої статті 261 ЦК України. Законодавець у частині третій статті 261\~ЦК України передбачив особливості початку перебігу позовної давності. З урахуванням принципу розумності та справедливості, очевидним є те, що закріплення особливого початку перебігу з початком виконання нікчемного правочин має поширюватися тільки на сторін нікчемного правочину. Оскільки саме сторони (сторона) здійснюють виконання і, зрозуміло, що їм про його здійснення має бути відомо. Тобто, презюмується, що сторони (сторона) нікчемного правочину обізнані про початок його виконання. Натомість заінтересована особа (не сторона нікчемного правочину), яка пред`являє вимогу про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, вочевидь може й не знати про існування нікчемного правочину, а також про те, що почалося виконання нікчемного правочину. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Відповідно до 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Отже жодних достовірних доказів про оплату та передання грошових коштів за транспортний засіб позивачем надано не було. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 758/6706/14 (провадження № 61-6285св21) зазначено: «у частині п`ятій статті 82\~ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи судовим рішенням в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути в загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Тобто особа, яка не брала участі у справі, у якій встановлені певні обставини щодо неї, які вона не визнає, вправі спростувати ці обставини у загальному порядку, тому таке рішення не буде мати преюдиційного значення для особи, яка не брала участі у справі. Подібний за змістом висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3 (провадження № 12-6гс20). Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Згідно положень ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі, якщо сторони дійшли згоди з приводу всіх суттєвих умов договору (ст. 638 ЦК України). Загальні положення про договір визначені розділом ІІ гл. 52 Цивільного Кодексу України. Отже, підстав для задоволення позову суд не вбачає. Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За змістом частин першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша - четверта статті 12 ЦПК України). Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, позивач не надав до суду жодного належного та допустимого доказу про підтвердження факту застосування наслідків недійсності правочину в цілому. \~ \~ \~ \~Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi (крім договірних) домовленості i зобов`язання стосовно позивача відносно договору, предмета спору, а позивач не довів незаконність дій відповідача. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов`язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). Не може суд прийняти до уваги позицію позивача і його представника стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до [PERSON] і [PERSON] про визнання недійсним договору дарування відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed