Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін. Комунальне підприємство «Водоканал» звернулось до суду з позовом до відповідачів про стягнення боргу по оплаті за централізоване водопостачання і водовідведення. Позов обґрунтований тим, що позивач є виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення. Відповідачі, в свою чергу, споживають вказані послуги за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі користуються послугами КП "Водоканал", але оплату за воду та послуги каналізації не здійснюють у повному обсязі, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у сумі 25 640,60 грн., яку позивач просить стягнути з відповідачів, а також стягнути понесені судові витрати в розмірі 2270 грн. Відповідач [PERSON] у відзиві на позов заперечила проти позовних вимог, вказавши на те, що до спірних правовідносин слід застосувати позовну давність. Крім того, вказала на те, що між сторонами відсутній укладений договір з надання житлово-комунальних послуг, особовий рахунок оформлено на [PERSON] , який помер [INFO] , а позивачем не доведено, що у квартирі зареєстровано п`ять осіб і не обґрунтовано чому нарахування здійснювалось на кількість зареєстрованих, а не за показами лічильника. Інші відповідачі відзиву на позов не надали. 15.04.2024 року через систему «Електронний суд» [PERSON] подала до суду додаткові пояснення у справі. Представник відповідача заперечила проти прийняття цих пояснень, адже на підтвердження повноважень Кузьменко К.В. надано довіреність у порядку передоручення від 21.02.2023 року, яка за формою не відповідає вимогам законодавства. Суд погоджується із доводами представника відповідача, адже відповідно до приписів ч. 2 ст. 245 ЦК України довіреність, що видається у порядку передоручення, підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених частиною четвертою цієї статті. При цьому положеннями ст. 4 ЦК України визначено, що саме положення Цивільного кодексу України мають першочергово застосовуватись у відповідних цивільних правовідносинах. З огляду на викладене, суд не приймає додаткові пояснення у справі від 15.04.2024 року, подані [PERSON] у зв`язку із відсутністю підтверджень повноважень представника. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15.03.2024 року скасоване заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.08.2021 року у справі №334/4351/21, справу призначено до розгляду у спрощеному порядку на 16.04.2024 року. ІІ. Фактичні обставини встановлені судом. Позивач є виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення у житловий будинок у якому розташована квартира, у якій зареєстровані відповідачі. Відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки КП «Водоканал», відповідачі є споживачами названих послуг позивача. Договору про надання послуг між позивачем та відповідачами не укладено. Позивач у період з 01.11.2011 року по 30.04.2021 року надав послуги загальною вартістю 26 950,54 грн. Відповідачі за цей період сплатили 1309,94 грн. ІV. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Рішення Запорізької міської ради №546 від 28.10.1999 «Про порядок оплати послуг за водоспоживання та водовідведення» є актом органу місцевого самоврядування, який є обов`язковим для виконання на території м. Запоріжжя та є підставою для виникнення правовідносин між КП «Водоканал» та споживачами по водопостачанню та водовідведенню, а відтак і по сплаті вищевказаних послуг. У частині четвертій статті 23 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що послуга з централізованого водопостачання надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з централізованого водопостачання, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. Аналогічні приписи містить частина третя статті 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в частині регулювання відносин із централізованого водовідведення. Приписами ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, а також у постанові Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 176/456/17. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов`язання, підстави виникнення яких були передбачені в ст. 11 ЦК України, повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог згідно зі звичаями ділового обороту або інших вимог, які звичайно висуваються. Пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року за №630, плата за надані послуги вноситься щомісячно. Відповідно до ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Приписами ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими. Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідач, скориставшись своїм правом передбаченим вимогами ст. 267 ЦК України, подала до суду заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства). Натомість позивач, знаючи про своє порушене право, звернувся до суду із позовом лише 22.06.2021 року. З огляду на викладене, та враховуючи заявлене відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити позивачу в задоволенні позову в частині вимог за період з листопада 2011 року по лютий 2017 року з урахуванням положень пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, адже обов`язок відповідача сплатити за послуги надані у січні 2017 року виник 20-го лютого, у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Суд наголошує на тому, що метою доповнення Цивільного кодексу України пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень є захист прав, які об`єктивно неможливо реалізувати через введені державою обмеження, а відтак тлумачення відповідача названих приписів закону нівелює саму їх суть. Крім того, суд зауважує про те, що позовна давність спливає у певний день чи із настанням певної події, і до цього правовідносини не можуть вважатись припиненими, а відтак жодної зворотньої дії закону в цій частині немає. Згідно із вимогами ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial