Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-05 00:00:00

11 грудня 2023 року позивачка звернулася до суду з позовом до Первомайської міської ради Миколаївської області, про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] , за набувальною давністю. В обґрунтування вказаного позову зазначено, що [INFO] у м. Первомайську Миколаївської області помер батько позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , видане міським ЗАГС м. Первомайськ Миколаївської області, про що 06.07.1964 року було зроблено відповідний актовий запис № 180 . [PERSON] був одружений на [PERSON] , що підтверджується листом № 666/23.18-32 від 20.07.2023 р., виданого Первомайським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Первомайському районі Миколаївської області. [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складалося з житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Вищезазначений будинок успадкували донька померлого [PERSON] та дружна померлого - [PERSON] в рівних частинах, по 1/2 кожна, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 1-ою Первомайською державною нотаріальною конторою 24.05.1965р., зареєстроване в КП Первомайське міжміське бюро технічної інвентаризації 07.06.1965р. реєстр № 5800. Після смерті [PERSON] , його дружина [PERSON] , стала опікуном позивачки підставі Рішення Виконавчого комітету Первомайської міської ради депутатів трудящих № 309 від 14.05.1965 p. Після цього позивачка та її мачуха постійно проживали разом, за адресою: [ADDRESS] . Згодом, 23.04.1971р. позивачка вийшла заміж за [PERSON] , та вже разом з чоловіком так і продовжували проживати з [PERSON] за вказаною адресою. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , видане міським ЗАГС м. Первомайськ Миколаївської області, що 11.03.1995 року було зроблено відповідний актовий запис № 221. Після смерті мачухи позивачка продовжувала до теперішнього часу проживати за адресою [ADDRESS] . Позивачка здійснювала оплату комунальних послуг за цей будинок, а після смерті [PERSON] отримала свідоцтво про смерть та організовувала поховання. Вищезазначене підтверджується Актом про факт проживання в житловому будинку, що підтверджується сусідами та головою квартального комітету. У червні 2023 року позивачка звернулася до землевпорядної організації з питанням належного оформлення земельної ділянки, що розташована під вищезазначеним житловим будинком та біля нього, та їй стало відомо, що 1/2 частина вищезазначеного житлового будинку так і рахується досі за [PERSON] . Після чого Позивачка звернулася до нотаріуса стосовно питання прийняття спадщини на 1/2 частину будинку, але нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з відсутністю документів, які б підтверджували родинні відносини [PERSON] із спадкодавцем. Таким чином, нотаріус не може прийняти від позивачки заяву про видачу їй свідоцтва про право на спадщину, оскільки дане питання щодо спадкування 1/2 частини вищезазначеного житлового будинку наразі можливо вирішити лиши в судовому порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, так як існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Позивачка постійно проводить поточні та капітальні ремонти за власні кошти та утримує будинок в порядку. Облаштувала будинок новими дверима та вікнами - тобто продовжує відкрито, безперервно, добросовісно володіти нерухомим майном протягом більше ніж 10 років, сплачує комунальні послуги. Відповідно до довідки квартального комітету позивачка постійно проживала за адресою: [ADDRESS] з 1951 року по цей час. Відповідно до ст. 344 ЦК України набувачеві достатньо володіти чужим майном із дотриманням вимог встановлених законом. Ст. 344 ч. 1 ЦК України передбачає, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито і безперервно володіти нерухомим майном протягом 10-ти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим кодексом. Згідно із ст. 344 ч. 4 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. З огляду вищевикладене позивач звернулася до суду із даним позовом. В судове засідання сторони не з`явилися, представник позивача надав заяву з проханням слухати справу у його відсутність, вимоги підтримав. Представник відповідача до суду надав заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги не визнав. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що весь час проживання у спірному будинку позивачу було достовірно відомо про те, що частина його їй не належить та було відомо кому вона належить, а саме [PERSON] . У аналогічній справі Верховний Суд у постанові від 28 квітня 2020 року, справа № 552/1354/18, виклав наступну, обов`язкову для застосування судами, правову позицію. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц. Отже, з огляду на вищевикладений висновок Верховного суду у аналогічній справі, суд вважає, що доводи позивача про те, що вона більше 10 років безперервно володіє житловим будинком, до уваги прийняти не можна, оскільки ці дії позивача не свідчать про набуття ним права власності на нерухоме майно та не є підставою для набуття такого права. На підставі наведеного, суд вважає, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed