Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

У лютому 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість у сумі 98 400,34 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем 15 березня 2021 року було укладено договір позики № К150321-4, відповідно до якого позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 61 096,98 грн, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, не пізніше ніж через місяць з моменту укладення договору, тобто до 15 квітня 2021 року. 21 січня 2022 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору позики № К150321-4 від 15 березня 2021 року, відповідно до якої було внесено зміни в пункти 1, 5, 6 та зазначено, що позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в розмірі 62 433,80 грн, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, не пізніше ніж через 3 місяці, тобто до 15 квітня 2022 року. Відповідно до пункту 5 додаткової угоди позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю суму позики, визначену в пункті 1 додаткової угоди: 3 403,40 грн до 15 лютого 2022 року; 3 403,40 грн до 15 березня 2022 року; 55 627 грн до 15 квітня 2022 року. Пунктом 11 договору встановлено, що у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 1% від загальної суми заборгованості, за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. Станом на 02 листопада 2022 року позичальник свої зобов`язання не виконав та не повернув платіж згідно з договором, а його заборгованість складає 98 400,34 грн, з яких: 74 675,70 грн - сума боргу за тілом; 23 724,84 грн - нарахована неустойка, тому позивач звернувся до суду з указаним позовом. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 10 лютого 2023 року вказану позовну заяву залишено без руху. На виконання зазначеної ухвали 08 травня 2023 року позивачем надано до суду квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09 травня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін, в якій відповідачу в порядку статті 178 ЦПК України встановлено 15-денний строк для подання відзиву з викладенням заперечення проти позову. 09 листопада 2023 року ухвалою суду змінено порядок судового провадження та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просив позов задовольнити. Зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, на підставі пункту 3 частини восьмоїстатті 128 ЦПК України, що підтверджується конвертом, який повернувся на адресу суду з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою», про поважність причин неявки суд не повідомив. Крім того, у встановлений судом строк, не скористався своїм правом на подання відзиву, тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність сторін. Частиною першою статті 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи, що сторона позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що 15 березня 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики № К150321-4, до якого 21 січня 2022 року було укладено додаткову угоду, за умовами яких позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 62 433,80 грн, що за курсом АТ КБ «ПриватБанк» на день укладення цього договору еквівалентно 2 183 дол. США, у свою чергу, позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк, згідно з визначеними цим договором умовами. Сторони домовились, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим договором буде відповідати еквіваленту 2 183 дол. США за курсом АТ КБ «ПриватБанк» на дату здійснення платежу, не пізніше ніж через 3 місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 15 квітня 2022 року. За домовленістю сторін позика є безпроцентною (пункт 1). Згідно з пунктом 2 договору сума позики, встановлена пунктом 1 даного договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі. Пунктом 5 договору встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену в пункті 1 даного договору відповідно до графіка повернення позичальником грошових коштів: 3 403,40 грн до 15 лютого 2022 року включно; 3 403,40 грн до 15 березня 2022 року включно; 55 627 грн до 15 квітня 2022 року. Відповідно до пункту 10 договору позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання за даним договором. Згідно з пунктом 11 договору у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 1% від загальної суми заборгованості, за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. Підпунктом 16.3 пункту 16 договору визначено, що позичальник зобов`язаний належним чином виконувати зобов`язання, покладені на нього положеннями цього договору (в тому числі, щодо своєчасного повернення позики), договору застави та інших договорів, укладених з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника. За таких обставин та встановлених фактів, суд приходить до висновку, що між сторонами існують зобов`язання, що випливають з договору позики. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14. Так, в судовому засіданні, судом було оглянуто оригінал договору позики від 15 березня 2021 року та додаткову угоду до нього від 21 січня 2022 року, укладені між [PERSON] та [PERSON] , що свідчить про те, що боргове зобов`язання ним не виконане. Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач просить стягнути з відповідача суму боргу та неустойку за несвоєчасне повернення чергової частини боргу. Відповідно до частини першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Тож, за змістом позову, договору позики та додаткової угоди до нього предметом позики були грошові кошти в гривні, еквівалент яких визначений в дол. США, а саме - 62 433,80 грн, що еквівалентно 2 183 дол. США. Водночас, пунктом 9 договору позики встановлено, що сторони погодили, що у випадку зміни курсу гривні по відношенню до долару США, від зазначеного курсу у пункті 1 цього договору (1 дол. США = 28,60 грн), позика підлягає поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту суми позики, за комерційним курсом продажу долару США, встановленому АТ КБ «ПриватБанк» на день здійснення кожного платежу за цим договором. Крім того, суд встановив, що 23 лютого 2022 року відповідачем було сплачено 8 909 грн в рахунок погашення заборгованості, що еквівалентно на момент платежу 302 дол. США. Таким чином, не сплачена відповідачем сума грошового зобов`язання становить 1 881 дол. США (2 183-302=1 881), що відповідно до умов договору, становить 74 675,70 грн (1 881 дол. США х 39,70 грн (комерційний курс продажу долару США, встановлений АТ КБ «ПриватБанк» на день здійснення платежу) = 74 675,70 грн). Правильність нарахованої позивачем суми боргу перевірена. Що стосується позовної вимог про стягнення неустойки за період з 16 лютого 2022 року по 24 березня 2022 року, суд зазначає таке. Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Частиною другою статті 551 ЦК України встановлено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно з пунктом 11 договору позики у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 1% від загальної суми заборгованості, за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. Обґрунтовуючи необхідність стягнення неустойки за вищевказаний період, позивач посилався на те, що відповідач не здійснив повернення частини заборгованості, яке мав здійснити 15 лютого 2022 року, тобто не виконав зобов`язання щодо повернення чергової частини заборгованості у строк визначений за графіком. Проте, суд не погоджується з періодом, який визначений позивачем для нарахування неустойки. Зокрема, ним зазначено, що 23 лютого 2022 року позивачем було сплачено 8 909 грн, що покриває у повному обсязі суму чергових платежів, які відповідач, за умовами договору, мав сплатити до 15 лютого 2022 року та 15 березня 2022 року. Отже, прострочення чергового платежу, який мав сплатити відповідач існувало з 16 лютого 2022 року по 22 лютого 2022 року, включно, тому стягненню підлягає неустойка в розмірі 4 370,38 грн ((62 433,80х100/1%)х7 днів прострочення = 4 370,38). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Частинами другою, п`ятою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що на час звернення до суду, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики, термін повернення коштів минув та доказів повернення всієї суми боргу позивачу відповідач не надав, внаслідок порушення позичальником умов такого договору за ним утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку, відповідачем наведені позивачем обставини не спростовані, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 133 та частиною першою статті 141 ЦПК України, враховуючи, що позов задоволено частково, судові витрати понесені позивачем, що включають судовий збір підлягають стягненню на його користь з відповідача пропорційно розміру задоволених вимог, тобто в сумі 858,88 грн. З огляду на викладене,

Outcome: partial