Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-08 00:00:00

Позивачка 07.09.2023 звернулася в суд з позовом до відповідача, в якому просила, визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину від 24.02.2006. Заявлений позов обґрунтовувала тим, що відповідно до свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданого 19 грудня 2003 року [PERSON] , державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної контори, вона є власником будинковолодіння в [ADDRESS] після померлої [INFO] баби [PERSON] . Її право власності на спірне майно зареєстровано у встановленому законом порядку, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданий ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» 17 січня 2004 року. До успадкування нею будинковолодіння, його власником була баба позивач [PERSON] , про що свідчать записи в погосподарських книгах по Рошнівський сільській раді Тисменицького району, виданий на її ім`я 22.01.1990, технічний паспорт та інші правовстановлюючі документи. Крім того вказала, що нею також приватизовано присадибну земельну ділянку площею 0,0639 га, про що свідчить витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно для обслуговування будинковолодіння в [ADDRESS] . З витягу про зареєстрованих у житловому будинку/приміщенні осіб № 6870-АП-07-2023, виданого 05.07.2023 Тисменицькою міською радою Івано-Франківської області, позивачу стало відомо про те, що в належному її будинковолодінні також зареєстрований відповідач [PERSON] , і що останній є власником будинковолодіння за цією адресою на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого 24 лютого 2006 року [PERSON] , державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за №309. Оскільки позивач як власник нерухомого майна в повному обсязі не може реалізувати своє право власності на нього: володіти, користуватися та розпоряджатися, не може виписати відповідача із спірного будинковолодіння так як він також є його номінальним власником, відповідно не може звертатися за призначення субсидії, так як у її будинковолодінні зареєстрована стороння особа, тому за захистом своїх прав, звернулася в суд і просила визнати недійсним оспорюване свідоцтво про право на спадщину. Позивачка та її представник адвокат Марущак В. І. у судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, просили позов задоволити та стягнути із відповідача понесені позивачкою судові витрати. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Суду пояснив, що не проживає разом із позивачкою, а є її сусідом. Його право власності на домоволодіння по [ADDRESS] виникло у зв`язку із спадкуванням після смерті померлого [INFO] батька [PERSON] 24 лютого 2006 року державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної контори, йому видано свідоцтва про право на спадщину, а право власності 05.07.2023 ОКП «Івано-Франківським ОБТІ» зареєстровано в реєстрах речових прав. Про те, що йому нотаріусом помилково видане свідоцтво про право на спадщину на домоволодіння по [ADDRESS] і, що власником майна є позивачка, йому стало відомо ще в 2012 році, однак в цьому немає його помилки так як на його думку, помилка була допущена сільською радою, тому вона має це виправи. Заслухавши позивачку та її представника, відповідача, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (частини перша, друга статті 76 ЦПК України). Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі -Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). \~ \~ \~ \~Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Судом установлено, що предметом спору є будинковолодіння в [ADDRESS] . Як убачається із копій погосподарської книги за 1995-2015 роки в будинковолодінні в [ADDRESS] головою будинковолодіня зазначена баба позивача [PERSON] , а в подальшому позивач [PERSON] та члени її сім`ї. Згідно технічного паспорта виданого 22.01.1990 та 08.11.2002 власником будинковолодіння [ADDRESS] вказана [PERSON] , рік побудови 1977, 1965. Як убачається з довідки Тисменицької міської ради 16.08.2023 №161 вулиця Лавріщева перейменована на вул. Гостинець і, як зазначено в довідці, власником будинковолодінні в [ADDRESS] значиться позивач [PERSON] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 19 грудня 2003 року [PERSON] державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної, зареєстровано в реєстрі за №2-2335, спадкова справа №696, позивачка є власником будинковолодіння в [ADDRESS] . Як зазначено в свідоцтві про право на спадщину, спадкове будинковолодіння належало спадкодавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Рошнівської сільської ради 30.01.2003, зареєстрованого в Івано-Франківському ОБТІ за №2/321. Згідно рішення Рошнівської сільської ради від 30.01.2003 за [PERSON] визнано право власності на будинковолодіння в [ADDRESS] . Як убачається із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» 17 січня 2004 року право власності позивачки на спадкове майно зареєстровано в реєстрах речових прав за реєстраційним номером 3898084. Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 21.09.2016 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.07.2019 власником земельної ділянки площею 0,0639 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] є позивачка [PERSON] . Як убачається з паспорта громадянина України, виданого на ім`я позивачки її місцем реєстрації зазначено [ADDRESS] . Дата запису про реєстрацію місця проживання вказана 02 січня 1997 року. Згідно витягу про зареєстрованих у житловому будинку/приміщенні осіб від 05.07.2023 № 6870-АП-07-202 за адресою [ADDRESS] зареєстрована позивачка [PERSON] . Дата запису про реєстрацію місця проживання позивачки вказана - 02 січня 1997 року, члени її сім`ї є [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 17.11.2012р.; [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 27.07.2011р.; та [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації за цією адресою відповідача не зазначена. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного державного заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.07.2023 позивачка та відповідач є власниками кожен будинковолодіння в [ADDRESS] . Право власності відповідача на будинковолодіння зареєстровано 02.03.2006 на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого 24.02.2006 нотаріусом Колтун С. В. Тисменицкої ДНК. Відповідно, в позивачки зареєстровано право власності 17.01.2004 на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого цим же нотаріусом 19.12.2003. Згідно копій погосподарської книги за 2001-2015 роки в будинковолодінні в [ADDRESS] , головою будинковолодіння зазначена мати відповідача [PERSON] , а в подальшому відповідач [PERSON] в якому зареєстрований один. Згідно копії інвентарної справи по будинковолодінню вбачається, що право власності на будинковолодіння в [ADDRESS] зареєстровано за головою колгоспного двору [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності виданого 05.11.1990. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 24 лютого 2006 року [PERSON] державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної, зареєстровано в реєстрі за №309, спадкова справа №101 відповідач є власником будинковолодіння в [ADDRESS] після померлого [INFO] батька [PERSON] . Як зазначено в свідоцтві про право власності на майно виникає з моменту державної реєстрації цього права. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Івано-Франківським ОБТІ, право власності на спірне майно за відповідачем зареєстровано в Івано-Франківському ОБТІ 02.03.2006, реєстраційний номер 13770306. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України. \~ \~ \~ \~ Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тому, завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19). Крім того, відповідно до встановленої практики ВС зроблено висновки, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи (постанова ВС від 06.06.2021 у справі\~№939/2207/19). Аналогічні висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 у справі № 523/9076/16-ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 у справі № 308/3162/15-ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 у справі № 127/93/17-ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 у справі № 570/3439/16-ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 у справі № 372/51/16-ц, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 у справі № 552/6381/17,Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 у справі № 757/39920/15-ц, та Постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 у справі № 520/17304/15-ц. У пункті 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року №127, міститься перелік об`єктів (будівельних робіт), які не належать до самочинного будівництва. Зокрема, зазначено, що до самочинного будівництва не належать індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року. Відповідно до пункту 42 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 , документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05 серпня 1992 року, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, яке діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачає обов`язкової реєстрації таких прав. Право власності на збудоване до набрання чинності зазначеним Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. У постанові ВП ВС від 13.11.2019 № 755/9215/15-ц (8/12) зроблено наступний правовий висновок: «Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Зареєстровані речові права та їх обмеження мають пріоритет над незареєстрованими в разі спору щодо нерухомого майна (ч. 7 ст. 3 Закону № 1952-IV). За приписами п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 1952-IV обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме право власності на нерухоме майно». Разом з тим, у статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ статті 1 Першого протоколу кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Так, частиною першою ст.317 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно вимог ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ч.2 цієї ж статті). Отже, відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти. Приписами ст. 386 ЦК України визначено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Таким чином, ураховуючи, що відповідно до\~статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи в який передбачений законом спосіб особа набула права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту. Крім того, відповідно до вимог ст. 182 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно ст.1299 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом(ст.1301 ЦК України). Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Відповідно до встановленої практики Верховного Суду зроблено висновки, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано не лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Як зазначено в постанові Верховного Суду в постанові від 22 березня 2023 року у справі № 206/5095/20 однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. Якщо законом установлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п`ята\~статті 12 ЦК України). Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 вказала, що добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту його і прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій. Судом установлено, що право власності баби позивачки [PERSON] на нерухоме майно було первинним та оформлене технічним паспортом 22.01.1990, а в подальшому виданим на її ім`я 22.01.2003 свідоцтвом про право власності. Відповідно право власності позивачки було належним чином зареєстровано 27.01.2004 Івано-Франківським ОБТІ на підставі виданого свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.12.2003. Відповідач набув право власності на майно 24.02.2006, своє право він зареєстрував 02.03.2006 в ОКП «Івано-Франківське ОБТІ». Нездійснення державним реєстратором в даному випадку ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» та держаним нотаріусом Тисменицької ДНК заходів з метою перевірки наявності вже зареєстрованих прав на нерухоме майно призвело до подвійної реєстрації прав власності на спірне будинковолодіння за позивачкою та відповідачем. При цьому одночасне існування державної реєстрації кількох прав власності на нерухоме майно суперечить вимогам закону, який спрямований на забезпечення визнання і захисту державою речових та інших прав, які підлягають державній реєстрації, і призводить до порушення права первинного власника - позивача. При цьому суд бере до уваги твердження відповідача про те, що йому ще в 2012 році було відомо про те, що власником будинковолодіння в [ADDRESS] є також позивачка. Однак відповідач не вживав жодних заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій, щодо врегулювання подвійної реєстрації прав власності на спірне будинковолодіння. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним та скасування оспорюваного свідоцтва про право на спадщину підлягають до задоволення в повному обсязі, а право судовому захисту. З відповідача слід стягнути на користь позивачки, сплачений нею судовий збір у розмірі 1073,60 грн. На підставі наведеного, відповідно до ст.58 Конституції України, ст. 182, 317, 319, 328, 386, 1299 ЦК України,

Outcome: approved