Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до відповідача [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування поширеної недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] [PERSON] на своїй веб-сторінці в соціальній мережі Інстаграм [INFO] поширила в мережі Інтернет наступну інформацію: «Тому, що як виявилось після розлучення на протязі більше 6 місяців, колишній чоловік вдавався до погроз заможними родичами зі зв`язками, що забере дітей, постійні приниження, знецінювання, маніпуляції і шантаж - це не є підставами психологічного насилля і не несе ніякої шкоди здоров`ю людини до якої вчиняється тиск та погрози. Єдиним шансом зупинити це - обмежувальний припис. Але наша судова система, як виявилося безсильна і вважає - це не насиллям, навпаки рекомендує і наполягає матері, закрити рота і прийняти той факт, що вона єдина можливість колишнього чоловіка контактувати з дітьми. Як виявилося, навіть аудіо докази, на яких є прямі погрози, що забере дітей, спілкування в агресивній формі зі своєю мамою і моєю в присутності дітей - це норма для Деснянського районного Суду побутовий конфлікт, як вони це називають і норма виховання, яку вони приймають. Наклепи у Службу по справам дітей, що я погана мати, що регулярно вживаю наркотики і алкоголь, безпідставні заяви у поліцію, щоб максимально зробити життя мені нестерпним - це також норма. Так, як виявилося працює судова система. Як виявилось, перемагає той, у кого є зв`язки і гроші». Зазначену інформацію відповідачка поширила в мережі Інстаграм на своїй веб-сторінці в соціальній мережі Інстаграм [INFO] [INFO], тобто на наступний день після ухвалення Деснянським районним судом міста Києва рішення у справі № 754/5546/23 від 16.05.2023. Негативні висловлювання відповідачки, які містяться на її веб-сторінці в соціальній мережі Інстаграм [INFO], не можна вважати оціночними судженнями. Своїми твердженнями відповідачка, на думку позивача, констатує та конкретно вказує на існування начебто корупційної та злочинної домовленості, у якій приймала участь конкретна людина - позивач. Отже, таке твердження відповідачки не може бути сприйняте як оціночне судження, а є фактичними даними які можуть бути перевірені. Крім того, факт вчинення психологічного та економічного насильства щодо відповідачки, а також ризики які можуть наступити у майбутньому у зв`язку із не вчиненням щодо позивача обмежувального припису, не знайшли свого підтвердження під час розгляду Деснянським районним судом міста Києва справи № 754/5546/23. Поширені відповідачкою на її веб-сторінці в соціальній мережі Інстаграм [INFO] відомості відносно позивача, які містять ознаки кримінального правопорушення, є дифамаційними. Визначення фактів та висловлювань, які зазначені на веб-сторінці відповідачки в соціальній мережі Інстаграм [INFO], є достатніми для того, щоб їх вважати дифамаційними стосовно позивача, беручи до уваги, що факти, на які йдуть посилання, можуть бути предметом доведення. З огляду на викладене, поширена відповідачкою вищевказана інформація відносно позивача є негативною, не відповідає дійсності, є образливою для позивача, ганьбить його честь, гідність і ділову репутацію, похитнула позицію позивача не лише серед друзів та знайомих, а й перед роботодавцем, де його репутація тепер зіпсована. Більше того, позивач претендував на зайняття кращої посади та, як наслідок, кращої оплати своєї праці. Проте, внаслідок вищевказаних дій відповідачки така можливість у позивача втрачена. З огляду на те, що це єдиний спосіб заробітку позивача, дії відповідачки призвели до значних моральних страждань позивача. У зв`язку з чим, позивач звертається до суду з даним позовом, просить визнати недостовірною та такою, що порушує честь, гідність, ділову репутацію [PERSON] , інформацію поширену [INFO] [PERSON] на своїй веб-сторінці в соціальній мережі Інстаграм [INFO]. Зобов`язати [PERSON] у строк 5 календарних днів з дня набрання законної сили судовим рішенням спростувати поширену інформацію на її веб-сторінці в соцальній мережі Інстаграм [INFO], у спосіб у якій вона була поширена. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 175 000,00 грн. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 14.12.2023 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. 03.01.2024 представником відповідача [PERSON] - адвокатом Масленніковою Т.М. подано відзив на позовну заяву. Відповідно до відзиву, відповідачка не погоджується з вимогами позовної заяви в повному обсязі з огляду на наступне. Позивачем жодним чином не обґрунтовано в чому ж полягає порушення його особистих немайнових прав висловлюванням відповідачки та не доведено, що у зв`язку з вказаним висловлюванням стосовно нього утвердилася думка у будь-кого про те, що він вчинив дії, що суперечать вимогам чинного законодавства України, чи посягають на його ділову репутацію. Такі висловлювання не спричинили жодних негативних наслідків для позивача. А також, позивач не обґрунтував, чому вважає такий вислів на його адресу образливим, яким чином він принижує його гідність і честь та які негативні наслідки для нього мало таке висловлювання і в чому вони проявилися. Інформація, яку позивач вважає недостовірною інформацією відносно нього є нічим іншим, як оціночним судженням, а відтак не підлягає спростуванню. Крім того достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Відтак, сторона відповідача вважає, що відсутні підстави вважати інформацію недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача. Щодо стягнення моральної компенсації в розмірі 175000,00 грн., то стороні відповідача не зрозуміло, з чого позивач виходив заявляючи вказану суму моральної шкоди. Позивач не обґрунтував заявлену суму заподіяної моральної шкоди, а лише зазначив, що просить стягнути з відповідача вказану суму. Жодного обґрунтування його душевних страждань погіршення становища матеріали справи не містять. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 05.02.2024, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Ліліцький Р.В. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Масленнікова Т.М. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Вислухавши вступне слово, дослідивши письмові матеріали справи та докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із ст. 302 ЦК України, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов`язана робити посилання на таке джерело. Згідно із ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. У положенні абз. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 № 1 роз`яснено, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежить від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Судом встановлено, що [INFO] в мережі Інтернет на веб-сторінці в соціальній мережі Інстаграм [INFO] була поширена наступну інформацію: «Тому, що як виявилось після розлучення на протязі більше 6 місяців, колишній чоловік вдавався до погроз заможними родичами зі зв`язками, що забере дітей, постійні приниження, знецінювання, маніпуляції і шантаж - це не є підставами психологічного насилля і не несе ніякої шкоди здоров`ю людини до якої вчиняється тиск та погрози. Єдиним шансом зупинити це - обмежувальний припис. Але наша судова система, як виявилося безсильна і вважає - це не насиллям, навпаки рекомендує і наполягає матері, закрити рота і прийняти той факт, що вона єдина можливість колишнього чоловіка контактувати з дітьми. Як виявилося, навіть аудіо докази, на яких є прямі погрози, що забере дітей, спілкування в агресивній формі зі своєю мамою і моєю в присутності дітей - це норма для Деснянського районного Суду побутовий конфлікт, як вони це називають і норма виховання, яку вони приймають. Наклепи у Службу по справам дітей, що я погана мати, що регулярно вживаю наркотики і алкоголь, безпідставні заяви у поліцію, щоб максимально зробити життя мені нестерпним - це також норма. Так, як виявилося працює судова система. Як виявилось, перемагає той, у кого є зв`язки і гроші» На думку позивача, вказаний в соціальній мережі - пост, належить відповідачу і саме нею дана інформація була поширена. Окрім того, позивач зазначив, що дана інформація є неправдивою і недостовірною, такою, що порушує його честь, гідність та ділову репутацію. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно із статтями 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Згідно з усталеною судовою практикою у подібних спорах, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Отже, першочерговим питанням, яке підлягає з`ясуванню судом є розмежування оціночних суджень від фактичних тверджень, враховуючи, що на відміну від фактичного твердження, оціночне судження не підлягає спростуванню та доведенню його правдивості. Згідно ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 за №1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. При цьому відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет належним відповідачем є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Пунктом 18 вказаної Постанови роз`яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Таким чином, інформація, яка може бути визнана недостовірною чи негативною, має носити, в першу чергу, стверджувальний характер. Відповідно до п. 46 Постанови Пленуму ВГС України від 17.10.2012 р. №12 роздруківки Інтернет - сторінок (web-сторінок) самі по собі не можуть бути доказом у справі. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина 1 ст. 77 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. При викладенні в позові фактичних обставин справи позивач зазначив, що власником веб-сайту в соціальній мережі Інстаграм [INFO] є [PERSON] , а також автором поширеної інформації [INFO]. Проаналізувавши зміст оспорюваної позивачем інформації, в контексті досліджених доказів по справі, суд приходить до висновку, що офіційний інтернет - сайт «Інстаграм» є соціальною мережею, де кожен користувач, без ідентифікації може створити будь - яку сторінку та публікувати тексти, коментарі тощо під вигаданим ім`ям. Дослідивши докази, додані до позовної заяви, суд не вбачає підстав для спростування інформації, оскільки відповідачем висловлено особисту позицію, судження, де відсутні відомості щодо персональних даних позивача - Прізвище, ім`я та по батькові, що унеможливлює ідентифікацію особи позивача, а також неповно вказана назва судової установи. Доводи сторони позивача про те, що позивач претендував на зайняття кращої посади та, як наслідок, кращої оплати своєї праці, проте, внаслідок вищевказаних дій відповідачки така можливість у позивача втрачена, суд до уваги не приймає, оскільки докази вказаному письмові матеріали справи не містять. Таким чином, у даній справі суду не надано жодного належного, допустимого та достатнього доказу на підтвердження того, що поширення такої інформації порушує особисті немайнові права, завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині визнання неправдивою, недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, розповсюджену в соціальній мережі «Інстаграм» на веб-сторінці [INFO], необхідно залишити без задоволення з підстав недоведення. Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди то суд виходить з наступного. В обґрунтування факту заподіяння моральної шкоди, позивач вказав, що поширена відповідачем неправдива інформація призвела до значних моральних страждань позивача та втрати можливості на зайняття кращої посади. Відповідно до п. 27 вищевказаної Постанови способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року №5). Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому вимога про відшкодування моральної шкоди може бути заявлена самостійно. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). З огляду на те, що судом відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині визнання неправдивою, недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, розповсюджену відповідачем у соціальній мережі «Інстаграм», а позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди є похідною від цієї вимоги, тому в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди також слід відмовити. Враховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, то з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, відсутні підстави для стягнення судового збору з відповідача. Європейський Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed