Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

Зміст позовних вимог та позиції учасників справи Прокурор звернувся до суду з позовом в якому просив конфіскувати у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області земельну ділянку [PERSON] , кадастровий номер: 6823384500:09:001:1602, площею 0,039 га, яка знаходиться за межами с. Куражин Новоушицької територіальної громади Кам`янець-Подільського району Хмельницької області. В обґрунтування вимог посилається на те, що відповідач, будучи громадянином республіки білорусь, на підставі договору купівлі-продажу від 17 вересня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Грідіним С.О., набув право власності на вказану вище земельну ділянку, право власності на яку зареєстровано 17 вересня 2019 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Разом із цим, перебування у приватній власності відповідача зазначеної земельної ділянки суперечить ст.ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст. ст. 80, 81, 145 Земельного кодексу України (далі- ЗК). У разі переходу до особи права власності на земельну ділянку, яка за ЗК не може перебувати в її власності, ця земельна ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У випадку, коли земельна ділянка цією особою не відчужена, вона відповідно до статті 145 ЗК підлягає конфіскації за рішенням суду. Враховуючи, що відповідач, будучи іноземним громадянином, упродовж року після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення (з 17 вересня 2019 року по даний час) не відчужив її, є підстави для її конфіскації у власність держави. Наразі продовольча безпека України потребує величезної уваги, що тягне за собою невідкладне вжиття вичерпних заходів щодо повернення земельних ділянок у власність держави та їх подальше використання з метою забезпечення потреб у першу чергу громадян України. Крім цього, воєнні дії, які ведуться на території України вкрай негативно впливають на продовольчі процеси у нашій державі, зокрема, багато земель сільськогосподарського призначення на територіях, де ведуться активні бойові дії, на даний час забруднені та не можуть використовуватись за призначенням, сотні гектарів залишаються окупованими. Це в сукупності призведе до зниження врожайності, тому у цих умовах важливим є те, щоб кожна земельна ділянка, яка використовується з порушенням вимог законодавства була безумовно повернута у власність держави. Підставою для представництва прокурором інтересів держави в даних спірних правовідносинах є бездіяльність органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції держави - Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області. Відповідач [PERSON] направив до суду відзив на позов, в якому у позові прокурора просив відмовити. Свої заперечення мотивував тим, що спірна земельна ділянка з цільовим призначенням для ведення садівництва була придбана ним на підставі договору купівлі-продажу від 17 вересня 2019 року, укладеними між ним та [PERSON] за згодою дружини [PERSON] , яка є громадянкою України, та з якою він перебуває у шлюбі з 07 вересня 2018 року. Зазначає, що прокурором не обґрунтовано, які ж об`єктивні перешкоди існували для Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області для своєчасного звернення до суду з позовом про конфіскацію земельної ділянки, а тому відсутні підстави, визначені ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» для пред`явлення цього позову. Вважає, що прокурор звернувся до суду із пропуском строку позовної давності. Зазначив, що відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно містять дані про статус [PERSON] як іноземного громадянина. Початок перебігу позовної давності у цьому спорі слід враховувати коли про порушене право довідалася чи могла довідатися саме держава в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області. При цьому в порядку інформаційної взаємодії між Державним реєстром речових прав на нерухоме майно до ДЗК своєчасно надійшли відомості про набуття іноземним громадянином [PERSON] права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення. Тому Головному управлінню Держгеокадастру в Хмельницькій області ще з 18 вересня 2019 року було відомо про можливі порушення права власності держави на землю з часу спливу одного року з дати отримання зазначеної інформації. Прокурор же звернувся до суду із позовом лише в січні 2024 року. Прокурор подав відповідь на відзив в якому наголошував на незаконності перебування у власності іноземного громадянина спірної земельної ділянки. Зазначив, що правопорушення вчинене відповідачем є триваючим, а тому вимога про конфіскацію спірних земельних ділянок може бути пред`явлена упродовж усього часу їх незаконного перебування у власності [PERSON] та до моменту припинення у законному порядку титулу дійсного власника майна. Крім того зауважив, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин, під час дії якого строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину в період з 02 квітня 2020 року по 01 травня 2023 року. А тому строк позовної давності не пропущено. Підставою для представництва прокурором інтересів держави в даних спірних правовідносинах є бездіяльність органу - Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, який протягом розумного строку не вжив заходів щодо усунення порушень закону. Представник відповідача [PERSON] адвокат Білий В.В. подав до суду заперечення в яких звертав увагу суду на те, що за вимогами статті 145 ЗК конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах, а ціна проданої земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власникові. Також покликався на те, що відповідно до статті 348 ЦК якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Такий висновок був висловлений Верховним Судом у постанові від 23 січня 2018 року по справі № 513/444/15. Звертаючись до суду з позовом про примусове припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації, прокурор просить конфіскувати у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області спірну земельну ділянку, однак примусова конфіскація без компенсації відповідачу її вартості не відповідає приписам статті 145 ЗК та буде порушувати право власності. Представник третьої особи [PERSON] - адвокат Семченко Г.С. направила до суду пояснення щодо позову в яких вказала, що позов є необґрунтованим. Третя особа [PERSON] з 07 вересня 2018 року є дружиною відповідача [PERSON] . За час шлюбу ними як подружжям було придбано спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 17 вересня 2019 року, за її письмовою згодою. Право власності на вказану земельну ділянку було зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Отже, спірна земельна ділянка є спільним сумісним майном подружжя щодо якої на даний час наявний спір, який розглядається Новоушицьким районним судом (справа № 680/91/24). За змістом статті 145 ЗК обов`язок відчуження земельної ділянки належить саме іноземцям та особам без громадянства. Натомість [PERSON] є громадянкою України, тому вона не має обов`язку відчужувати третій особі частину спірної земельної ділянки, яка їй належить на праві спільної сумісної власності. Вважає, що конфіскація земельної ділянки порушує право власності [PERSON] . Прокурор Мазур А.М. у судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у ньому та у відповіді на відзив. Додатково пояснила, що права третьої особи [PERSON] не можуть бути порушенні, оскільки вважає, що позов про поділ майна подружжя спірної земельної ділянки, шлюб між якими не розірваний, має штучний характер та ініційований з метою уникнення конфіскації земельної ділянки, оскільки позовна заява третьою особою була подана після пред`явлення даного позову прокурором. Представник особи, в інтересах якої заявлено позов Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області в судове засідання не з`явився, в письмових поясненнях, наданих суду, зазначив, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджені доказами та підлягають задоволенню. Представник відповідача [PERSON] адвокат Білий В.В. позов не визнав з підстав, викладених у відзиві та запереченні (додаткових поясненнях). Крім того зазначив, що прокурор покликалась на норми закону без урахування дії закону в часі, та залишила поза увагою спосіб набуття права власності відповідачем на спірну земельну ділянку. Вважає, що статті 81, 140 та 145 ЗК мають тлумачитись системно і стосуються обов`язку іноземця щодо відчуження земельної ділянки набутої виключно у порядку спадкування. Представник третьої особи [PERSON] адвокат Семченко Г.С. позов не визнала з підстав, викладених у поясненнях щодо позову. Процесуальні дії у справі 02 січня 2024 року задоволено заяву прокурора про забезпечення позову. 03 січня 2024 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. 24 січня 2024 року підготовче засідання відкладено у зв`язку із неявкою відповідача. 14 лютого 2024 року задоволено клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі як третю особу [PERSON] , підготовче засідання відкладено. 28 лютого 2024 року задоволено клопотання прокурора, підготовче засідання відкладено у зв`язку із його неявкою у судове засідання. 07 березня 2024 року відмовлено у клопотанні третьої особи про зупинення провадження у справі, задоволено клопотання представника відповідача щодо оголошення перерви у підготовчому засідання з метою подання заперечення. 22 березня 2024 року задоволено клопотання представників відповідача та третьої особи, підготовче засідання відкладено у зв`язку із їх неявкою у судове засідання. 28 березня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Фактичні обставини справи, встановлені судом [PERSON] є громадянином республіки білорусь, що підтверджується листами від 15 березня 2023 року та 02 листопада 2023 року Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області (арк.спр.17,18) та визнається самим відповідачем. 17 вересня 2019 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Грідіним С.О. За вказаним договором [PERSON] придбав належну [PERSON] земельну ділянку площею 0,0390 га, реєстраційний номер об`єкта 190232776833, яка знаходиться за адресою: Хмельницька область, Новоушицький район, Куражинська сільська рада, надану для ведення садівництва за ціною 25\~000 грн (арк.спр.24). Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26 грудня 2023 року, відомостей про земельну ділянку за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , країна громадянства: республіка білорусь, зареєстровано 17 вересня 2019 року право власності на земельну ділянку з кадастровим номером: 6823384500:09:001:1602, площею 0,039 га, категорія - землі сільськогосподарського призначення, цільове призначення для індивідуального садівництва, яка знаходиться на території Куражинської сільської ради Новоушицького району Хмельницької області, реєстраційний номер об`єкта 1902327768233. Підстава договір купівлі-продажу земельної ділянки № 1187 від 17 вересня 2019 року (арк.спр.13-14, 22). Даними довідки від 11 грудня 2023 року підтверджується, що оціночна вартість земельної ділянки з кадастровим номером: 6823384500:09:001:1602 становить 42\~753,60 грн (арк.спр.51-52). Згідно з листом Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області від 12 грудня 2022 року, адресованим заступнику керівника Хмельницької обласної прокуратури, Управлінням СБУ встановлено ряд земельних ділянок сільськогосподарського призначення на території Хмельницької області, якими володіють громадяни рб, в порушення норм ЗК України, серед яких вказана земельна ділянка, власником якої є [PERSON] (арк.спр.15-16). 15\~ грудня\~2023\~року заступником\~керівника Кам`янець-Подільської\~окружної прокуратури\~на адресу\~Головного управління\~Держгеокадастру у\~Хмельницькій області\~направлено лист\~щодо вжитих\~ заходів\~стосовно захисту\~інтересів держави\~ з\~метою конфіскації\~земельної ділянки\~з кадастровим\~номером: 6823384500:09:001:1602 (арк.спр.25-26). 07 вересня 2018 року зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (арк.спр.80). Повідомленнями Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 15 лютого 2024 року та 26 лютого 2024 року на запити адвоката Білого В.В. підтверджується, що згідно інформації, яка надходить від Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у порядку інформаційної взаємодії, визначеної постановою КМУ №509 від 12.07.2017 року Хмельницьким міським нотаріальним округом посвідчено право власності гр. [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0,039 га для індивідуального садівництва з кадастровим номером: 6823384500:09:001:1602, реєстраційний номер у Державному реєстрі прав - 33250550 від 17 вересня 2019 року. 18 вересня 2019 року відкрито розділ 3 Поземельної книги «Про виникнення права власності, постійного користування запис про виникнення права» за гр. [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером: 6823384500:09:001:1602, номер запису в Поземельній книзі 005 (арк.спр.110, 112). Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права Щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави. \~ \~ \~ \~ \~Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. Як зазначено у абз. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Уповноважений орган державою здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах - Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, з відповідним позовом до суду у розумний строк не звернувся, тому суд вважає, що наявна бездіяльність компетентного органу протягом тривалого часу, що об`єктивно стало підставою для представництва в суді інтересів держави прокурором, на що посилався прокурор у позовній заяві. За таких обставин прокурор правомірно звернувся до суду з позовом з метою захисту інтересів держави у спірних правовідносинах. При наданні правової оцінки доведеності заявлених прокурором позовних вимог, суд виходить з такого. Положення статей 13, 14 Конституції України визначають, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Особливості правових підстав набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями (особами без громадянства) встановлені нормами розділу V Закону України «Про міжнародне приватне право», положеннями Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 38 Закону України «Про міжнародне приватне право» право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. Згідно з частиною першою статті 39 даного Закону, виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Якщо спірні земельні ділянки, які належать до нерухомого майна (ч.1 ст.181 ЦК України), знаходяться на території України, то на них поширюється дія права України. Згідно зі ст.ст. 319, 321 ЦК кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Власність зобов`язує. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Суб`єктами права приватної власності на землю згідно зі ст. 80 ЗК визначено громадян України та юридичних осіб. Проте, з урахуванням змісту ч. 2 ст. 81 ЗК та інших норм ЗК, суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. Зокрема, іноземні громадяни та особи без громадянства відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 81 ЗК можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Відповідно до частини четвертої статті 81 ЗК землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Частиною п`ятою статті 22 ЗК, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначалось, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Частиною другою статті 35 ЗК передбачено, що іноземці та особи без громадянства, а також юридичні особи можуть мати земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва лише на умовах оренди. Отже, відповідно до вимог чинного земельного законодавства на час укладення договору купівлі-продажу та на даний час іноземці та особи без громадянства не могли і можуть набувати права власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення на підставі договору купівлі-продажу. Володіти земельною ділянкою для садівництва такі особи можуть виключно на правах оренди. По справі достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] є громадянином іноземної держави республіки білорусь. Ця обставина підтверджується, як внесеними приватним нотаріусом Грідіним С.О. даними щодо власника земельної ділянки під час посвідчення договору купівлі-продажу до Реєстру речових прав на нерухоме майно, а також визнається самим відповідачем. Належність спірної земельної ділянки площею 0,039 га з кадастровим номером: 6823384500:09:001:1602 до категорії земель сільськогосподарського призначення з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Враховуючи таке цільове призначення земельної ділянки та категорію земель, на час укладення договору купівлі-продажу [PERSON] не мав права на набуття права власності на цю земельну ділянку. Вказану обставину також визнав у судовому засіданні представник відповідача. Зазначене свідчить про укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки всупереч чинному земельному законодавству України та Конституції України. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні під час розгляду справи по суті 15 квітня 2024 року покликався на те, що прокурор залишила поза увагою підставу набуття відповідачем права власності на земельну ділянку, ототожнивши її із спадкуванням. Проте відповідач набув право власності на спірне майно на підставі договору купівлі-продажу, який є дійсним, тому діє презумпція правомірності правочину. Водночас обов`язку у відповідача щодо відчуження земельної ділянки протягом року ЗК не містить, такий обов`язок виникає виключно у випадку набуття іноземцями права власності на земельні ділянки в порядку спадкування. Водночас суд не погоджується із такими твердженнями, виходячи із наступних підстав. Статтею 204 ЦК визначена презумпція правомірності правочину, зокрема правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Стаття 328 ЦК встановлює, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Таке право вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно із ст. 354 ЦК, до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Стаття 145 ЗК «Припинення права власності на земельну ділянку особи, якій земельна ділянка не може належати на праві власності», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачала, що якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права (ч.1). У випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду (ч.2). Особа, до якої переходить право власності на земельну ділянку і яка не може набути право власності на землю, має право отримати її в оренду (ч.3). Законом України № 552-IX від 31.03.2020, який набрав чинності з 01 липня 2021 року, стаття 145 ЗК була викладена у іншій редакції: «Припинення права власності на земельну ділянку особи, якщо земельна ділянка не може належати їй на праві власності та/або у зв`язку з порушенням обов`язку щодо її відчуження протягом установленого законом строку». Якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права (ч.1). У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду (ч.2). Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику (ч.4). Згідно зі статтею 140 ЗК підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом; є) примусове вилучення земельних ділянок з мотивів суспільної необхідності. Отож, стаття 145 ЗК, чинна на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, визначала припинення права власності на земельну ділянку особи, якій земельна ділянка не може належати на праві власності. Водночас із внесенням змін з 01 липня 2021 року законодавець виділив припинення прав на земельну ділянку для осіб, яким земельна ділянка не може належати на праві власності (ч.1) і припинення права власності на земельну ділянку у зв`язку з порушенням обов`язку щодо її відчуження протягом установленого законом строку (ч.2). У даному випадку частина друга чинної статті 145 ЗК узгоджується із частиною четвертою статті 81 ЗК України та стосується земельних ділянок сільськогосподарського призначення прийнятих у спадщину іноземцями чи особами без громадянства. Натомість чинна частина перша статті 145 ЗК і частина перша статті 145 ЗК, чинна на час укладення договору, є застосовною у випадку набуття особою права власності на земельну ділянку, яка не може належати їй на праві власності. При цьому частини перша та друга статті 145 ЗК передбачають обов`язок щодо відчуження земельної ділянки протягом року з моменту переходу такого права. Положення щодо необхідності відчуження земельної ділянки протягом року з часу набуття права існували також і на час укладення договору купівлі продажу відповідачем. Разом з тим, стаття 140 ЗК визначає підставами припинення права власності на земельну ділянку конфіскацію за рішенням суду (п. «д») та невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом (п. «е»). З наведених обґрунтувань, суд відхиляє доводи представника відповідача щодо відсутності закону, яким на відповідача покладено обов`язок відчужити спірну земельну ділянку протягом року з часу набуття права і відсутності підстав для її конфіскації. Таким чином, дослідивши наявні у справі докази, суд вважає, що прокурором доведено те, що відповідач, будучи іноземним громадянином, 17 вересня 2019 року набув право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходяться на території теперішньої Новоушицької селищної ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області та яка не може перебувати в його власності, протягом року не виконав покладений на нього у зв`язку із цим обов`язок, а саме: не відчужив земельну ділянку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Враховуючи, що [PERSON] не дотримався передбаченої земельним законодавством процедури щодо відчуження набутої земельної ділянки сільськогосподарського призначення протягом року, така земельна ділянка з кадастровим номером: 6823384500:09:001:1602 на підставі статті 145 ЗК України підлягає конфіскації за рішенням суду шляхом її продажу на земельних торгах з виплатою відповідачу ціни проданої земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, а право приватної власності [PERSON] на вказану земельну ділянку підлягає припиненню на підставі частини першої статті 140 ЗК України. Суд відхиляє доводи відповідача щодо необхідності застосування у даній справі норм статті 348 ЦК, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 23 січня 2018 року по справі № 513/444/15, оскільки вказана постанова була ухвалена судом до викладення статті 145 ЗК у редакції Закону № 552-IX від 31.03.2020, якою правомірно керувався прокурор визначаючи спосіб захисту порушеного права. Разом з тим, слід зазначити, що обставина перебування [PERSON] у шлюбі із третьою особою [PERSON] на час незаконного набуття у власність спірної земельної ділянки, жодним чином не скасовує його обов`язок щодо відчуження такої земельної ділянки та не узаконює право власності на таку земельну ділянку. Доводи третьої особа [PERSON] щодо відсутності у неї обов`язку з відчуження спірної земельної ділянки, як спільного сумісного майна подружжя, суд відхиляє, оскільки титульним власником земельної ділянки є відповідач, а не третя особа. Водночас право третьої особи у даному випадку не буде порушене, оскільки одним із способів поділу майна є виплата компенсації вартості частки майна. При вирішенні спору, суд також враховує сталу практику ЄСПЛ щодо захисту права власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) і пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Як визначено вище, питання набуття у власність землі в Україні врегульоване нормами Земельного кодексу України; процедура набуття у власність землі іноземцями, а також обмеження, які з цим пов`язані, також чітко визначені даним законодавчим актом, тобто втручання є законним. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Суспільний інтерес в даному випадку проявляється в тому, що земля є власністю Українського народу, землі сільськогосподарського призначення не можуть бути у власності іноземців, що покликане інтересами національної безпеки. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. У даному випадку наявна справедлива рівновага між державним (суспільним) інтересом та приватним інтересом власника земельної ділянки, оскільки чинним законодавством передбачено порядок відшкодування колишньому власнику земельної ділянки її вартості, внаслідок конфіскації та відчуження її уповноваженим органом. Отже, позовні вимоги є цілком обґрунтованими. Щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як встановлено частиною першою статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257,258,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Зазначені зміни вступили в силу з 02 квітня 2020 року. З урахуванням того, що останнім днем звернення до суду з позовом у межах трирічного строку позовної давності було 17.09.2023, а Закон N540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин, який діяв до 01 травня 2023 року строк позовної давності не є пропущеним. Враховуючи вищезазначене,\~суд дійшов\~висновку про\~задоволення позову. Щодо заходів забезпечення позову, вжитих згідно ухвали Новоушицького районного суду від 02 січня 2024 року, суд вказує наступне. Відповідно до ч.ч.7, 8 ст.158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Приймаючи до уваги, що учасниками справи не заявлено вмотивованого клопотання про скасування арешту земельної ділянки та заборони [PERSON] вчиняти певні дії стосовно земельної ділянки, а тому заходи забезпечення позову, вжиті за ухвалою Новоушицького районного суду Хмельницької області від 02 січня 2024 року, продовжують діяти відповідно до положень ст.158 ЦПК України. Розподіл судових витрат Згідно з частиною першою, пунктами 1, 2 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги (ч. 12 ст. 141 ЦПК). При зверненні до суду із позовом (2023 рік згідно даних конверта) Хмельницькою обласною прокуратурою було сплачено судовий збір за пред`явлення позову у сумі 2684 грн та за заяву про його забезпечення в сумі 1342 грн, а всього 4026 грн, який з урахуванням задоволення позову підлягає стягненню з відповідача. Доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу відповідача у розмірі 5000 гривень та третьої особи у розмірі 4000 грн, про що попередньо зазначали їх представники у підготовчому засіданні, не надано. Крім того з урахуванням задоволення позову усі витрати відповідача та третьої особи, яка заперечувала проти позову, відповідно до статті 141 ЦПК, покладаються на останніх.

Outcome: approved