Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-18 00:00:00

18 грудня 2023 року до Оболонського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] , у якій позивач просить:визнати недійсним договір № 1/АК про відступлення права вимоги від 14.05.2021 р. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що в липні 2023 року у рамках іншої цивільної справи йому стало відомо, що 14.05.2021 року між ТДВ «Ю.ЕС.АЙ» та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено Договір № 1/АК про відступлення права вимоги від 14.05.2021 р., відповідно до умов якого ФОП [PERSON] отримав право вимоги, зокрема до позивача, про відшкодування виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу. Вказаний договір позивач вважає незаконним, оскільки фактично страхова компанія уклала договір факторингу, предметом якого є передання фінансової послуги. Однак, ФОП [PERSON] не має ліцензії на здійснення фінансових послуг, а тому такий договір має бути визнаний судом недійсним. Ухвалою суду від 12.01.2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін. Відповідачам судові документи направлялись за зареєстрованими адресами місцезнаходження і місця проживання, але були повернуті підприємством поштового зв`язку через відсутність адресатів. Тому, на підставі ч. 8 ст. 128 ЦПК України, суд вважає відповідачів належним чином повідомленими про розгляд цієї справи. Відзив відповідачі не подавали. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке. Встановлені судом обставини і відповідні їм правовідносини. Під час розгляду справи судом встановлено, що 14.05.2021 року між ТДВ «Ю.ЕС.АЙ» та ФОП [PERSON] укладено Договір № 1/АК про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ФОП [PERSON] за плату отримав права вимоги до боржників, а саме права грошової вимоги до боржників внаслідок заподіяння збитків страхувальникам первісного кредитора, які уклали договір страхування з первісним кредитором, або третім особам (вимога відшкодування у порядку регресу заподіяного збитку в межах виплачених сум страхових виплат/страхових відшкодувань). Згідно з Додатком до вказаного договору, до ФОП [PERSON] перейшло, зокрема право вимоги до [PERSON] на суму 9971,41 грн. Відповідно до листа НБУ від 12.07.2023 р., ФОП [PERSON] не видавалась ліцензія на здійснення фінансових послуг. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 01.02.2024 року у справі № 752/2341/21, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 08.04.2024 року, з [PERSON] на користь ФОП [PERSON] стягнено грошову суму 9971,41 грн. в порядку регресу. Відповідно до встановлених правовідносин, суд керується такими нормами права. Статтею 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Статтею 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Види фінансових послуг визначені в статті 4 вказаного закону, до яких відноситься, зокрема, факторинг. Факторинг є одним із випадків відступлення права вимоги (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умов. Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, не є договором факторингу, а є правочином з відступлення права вимоги. При цьому, якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому. Аналогічні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі № 909/968/16, від 16.03.2021 року у справі № 906/1174/18. Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 10 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Страховий платіж (страховий внесок, страхова премія) - плата за страхування, яку страхувальник зобов`язаний внести страховику згідно з договором страхування. Згідно зі ст. 980 ЦК України, предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Відповідно до ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Оцінка доказів і мотиви суду. Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суд зазначає, що позивачем не було доведено, що оспорюваний ним Договір відступлення права вимоги є договором факторингу, тобто передбачає надання фінансової послуги. Навпаки, предметом оспорюваного договору є отримання відшкодування в порядку регресу, що є результатом вже наданих ТДВ «Ю.ЕС.АЙ» фінансових послуг, що не є тотожним переданню права на здійснення будь-яких фінансових послуг на користь ФОП [PERSON] . Крім того, у постанові Київського апеляційного суду від 08.04.2024 р. у справі № 752/2341/21 вже було надано оцінку доводам [PERSON] щодо незаконності Договору про відступлення права вимоги, та зокрема зазначено: «Договір про відступлення права вимоги № 1/АК від 14 травня 2021 року за своїми ознаками є договором відступлення права вимоги. ФОП [PERSON] набув лише право вимагати виконання зобов`язань за договором страхування в порядку регресу. Отже, такий договір не можна кваліфікувати як договір факторингу». Таким чином, позивачем не було доведено підстав для задоволення позову. У зв?язку з відсутністю підстав для задоволення позову, судові витрати позивача компенсації не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed