Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

11 грудня 2023 року позивач [PERSON] , в інтересах якої діє - адвокат Товкун Альона Вікторівна, звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовної заяви посилається на те, що позивач [PERSON] , з 01.01.2014 року працює на підприємстві Відповідача у ВСП «Криворізька дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на різних посадах, з 01.01.2014 року посада «електромеханік дільниці 1 групи (зв`язку)» перейменована у «електромеханік дільниці 1 групи», з 26.06.2023 назву посади «електромеханік дільниці 1 групи» змінено на «електромеханік дільниці 1 групи». За період з 2017-2021 роки [PERSON] перебувала у щорічних відпустках та користувалася правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення. Станом на момент звернення до суду із даною позовною заявою жодних доплат на відшкодування матеріальної допомоги на оздоровлення за спірні періоди додатково Відповідачем не нараховано та не виплачено. Отже, сума недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення становить 9039,00 грн. Просить стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] суму недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 9039,00 грн. Крім того, стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в розмірі 2500,00 гривень Ухвалою суду від 15.01.2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с.47). Від відповідача по справі 07.02.2024 року до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначається, що пунктом 3.1.11. Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між адміністрацією відокремленого структурного підрозділу «Криворізька дистанція сигналізації та зв`язку» та первинною профспілковою організацією Криворізької дистанції сигналізації та зв`язку встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. В подальшому, відповідно до п.п. 3, 5 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 1774- YIII від 06.12.2016 (далі Закон 1774), встановлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, передбачених колективним договором усіх рівнів. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року. Зокрема, у пункті 5 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 1774-YIII від 06.12.2016 зазначено:"Установити, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб". Таким чином, з прийняттям Закону № 1774-VIII в Україні було змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата. Отже, з набранням чинності Закону України № 1774 року обчислення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат, передбачених колективними договорами, зокрема, і матеріальної допомоги на оздоровлення, із застосуванням в якості розрахункової величини мінімальної заробітної плати стало недопустимим в силу імперативного припису закону. Разом з відзивом на позовну заяву представник відповідача просить застосувати строки позовної давності, зазначивши, що згідно ст. 233 КЗпП встановлено тримісячний строк для звернення з даною категорією справ до суду. Окрім того, відповідач не погоджується з розміром витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн., вважає цей розмір неспівмірним і таким, що підлягає значному зменшенню. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] працює з 01.01.2014 року на підприємстві Відповідача - у ВСП «Криворізька дистанція сигналізації та зв`язку» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на різних посадах, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] (а.с.15). У періоди 18.09.2017-19.10.2017; 13.09.2018-13.10.2018; [NUMBER] ; [NUMBER] ; [NUMBER] позивачу надавалась щорічна відпустка, про що зазначав в позові позивач та не спростовано відповідачем. Так, нарахований та виплачений розмір фактично отриманої допомоги на оздоровлення підтверджується табуляграмами за вересень 2017, серпень 2018, січень 2019, вересень 2020, квітень 2021 (а.с.16-20). Сума недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення позивачу [PERSON] становить 9039,00 грн. Пунктом 3.1.11. Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між адміністрацією та трудовим колективом Відокремленого структурного підрозділу «КРИВОРІЗЬКА ДИСТАНЦІЯ СИГНАЛІЗАЦІЇ ТА ЗВ`ЯЗКУ», схвалено при кожному наданні працівникам дистанції щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини/ у випадках поділу відпустки на частини/, незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з положенням за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги по професії, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги (а.с.23). Дія колективного договору подовжена у 2017, 2018, 2019, 2020 та 2021 і до укладання колективного договору АТ «Укрзалізниця», що підтверджується копіями постанов «Про продовження дії Колективного договору» (а.с.24, 26, 26А, 27, 28). Згідно ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами. Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Згідно ст. 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Відповідно до спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року постановлено застосовувати з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Надалі, Спільною постановою адміністрації Криворізької дистанції сигналізації та зв`язку та Первинною профспілковою організацією Криворізької дистанції сигналізації та зв`язку від 10.04.2017 року постановлено, застосовувати з 01.04.2017 року у діючому колективному договорі дистанції замість величини "мінімальна заробітна плата", розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». (а.с. 25). Крім того, Спільною постановою керівництва структурного підрозділу «Криворізька дистанція сигналізації та зв`язку» РФ «Придніпровської залізниці» та Первинною профспілковою організацією ВСП «Криворізька дистанція сигналізації та зв`язку» №П-7 від 14.06.2021 року постановлено, внести зміни до колективного договору ВСП «Криворізька дистанція сигналізації та зв`язку», а саме: пункт 3.1.11 перший абзац викласти в новій редакції: «При наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу її на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати один раз на рік згідно з положенням, за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року» (а.с. 29). Аналізуючи зміст вищезазначеної постанови, є очевидним, що у 2021 році мінімальна заробітна плата складала 6000,00 грн., прожитковий мінімум для працездатних осіб складав 2270,00грн. Тобто, застосування виплати у розмірі двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб (2х2270,00= 4540,00грн.) все одно є нижчим ніж розмір мінімальної заробітної плати, як це вимагає п.3.1.11 діючого Колективного Договору, тобто погіршує становище працівників підприємства та прийнята не в порядку чинного законодавства. Згідно з п. 1.3 Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників дистанції, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін і затверджуються на спільному засіданні адміністрації дистанції і профспілкового комітету,а всі інші - на конференції трудового колективу. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», тобто на момент прийняття спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1600 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2000 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1860 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2325 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1921 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2401,25 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 2 102,00грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2627,50 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 2 270,00грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2837,50 грн. Отже, сума недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за вказаний період [PERSON] становить у 2017 році 1095,00 грн. (3200,00-2105,00), у 2018 році 1195,00 грн. (3723,00 2528,00), у 2019 році 1645,00 грн. (4173,00 2528,00), у 2020 році 1942,00 (4723,00 2781,00), у 2021 році 3162,00 (6000,00 2838,00). Таким чином,\~прийняття 31.03.2017\~спільної постанови\~П-5-8г/а\~про застосування\~з 01.04.2017\~замість мінімальної\~заробітної плати,\~як розрахункової\~величини для\~визначення посадових\~окладів,\~заробітної плати\~та інших\~виплат передбачених\~колективними договорами,\~величину «125\~відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», та постанови №П-7 від 14.06.2021 року про надання матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб є діями, що погіршували становище працівників. Також, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці. Окрім того, судом не приймаються доводи відповідача про те, що пунктом 5 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, така застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так, стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст.9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Ст. 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними. Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Проаналізувавши у сукупності положення ст.ст. 22, 58 Конституції України, ст.9 КЗпП України, суд дійшов висновку, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю не мають зворотної сили. Таким чином, Закон України «Про внесення змін до законодавчих актів України» погіршив становище позивача та інших працівників підприємства щодо розміру матеріальної допомоги, звузив його право на матеріальну допомогу, а тому не має зворотної сили та не може бути застосований при визначення розміру цієї допомоги. Твердження ж відповідача про те, що, після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року, фактичний розмір матеріальної допомоги на оздоровлення не змінювався, а змінилась лише розрахункова величина, судом не приймаються, так як вказані зміни створили зміну реального розміру допомоги, про що зазначено вище. Виходячи з наведеного суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо недоплати позивачу частини матеріальної допомоги на оздоровлення є такими, що порушили право позивача на отримання такої допомоги. Крім цього представник відповідача просив застосувати позовну давність, адже матеріальна допомога на оздоровлення не входить до структури заробітної плати, а отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення обмежується 3 місяцями з дня, коли працівник дізнається або повинен був дізнатися про порушення свого права: 3-місячний строк позовної давності щодо вимог про стягнення матеріальної допомоги за 2017-2021 роки на момент звернення позивача з позовом до суду сплинув. Щодо доводів відповідача в даній частині слід зазначити таке. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить: - основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. - додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій, - інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Так, статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим, у частині другій вказаної статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України слід дійти висновку, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком (постанова Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16). Тому, аналізуючи доводи сторін, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Щодо судових витрат суду зазначає таке. Частиною 1статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 5 частини 3статті 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно частини 1статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина 3 статті 137 ЦПК України). Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Позивач просить стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з витрат на правову допомогу в розмірі 2500,00 грн., надавши при подані позову до суду договір про надання правової допомоги № 09/11 від 09.11.2023, укладеного між адвокатом Товкун А.В. та [PERSON] (а.с.36-40), копію ордеру (а.с.35), акт № 1 про надання правової допомоги від 09.11.2023 (а.с.41), оригінал квитанції Серія 03 ААВ № 3254043 від 09.11.2023 про сплату витрат за правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн.(а.с.42), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.43). При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Така правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19. На думку суду, витрати на правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн. є співмірними з ціною позову, з обсягом роботи та часом, витраченим адвокатом на складання даного позову, тому враховуючи викладене та наявність доказів понесених витрат на сплату правничої допомоги, такі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки, позивач на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, на підставі статті 141 ЦПК України, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1073,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved