Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-09 00:00:00

31.08.2018 року до суду надійшов позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до [PERSON] , за участю третьої особи Одеської міської ради, про витребування майна\~нежитлового приміщення,\~що розташовано\~за адресою\~:\~ [ADDRESS] з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення з нежитлових приміщень, що розташовані за адресою : [ADDRESS] на користь територіальної громади міста Одеси в особі Департаменту комунальної власності ОМР та скасування запису\~про державну\~реєстрацію права\~власності на\~будинок,\~що розташований\~за адресою\~:\~ [ADDRESS] , та встановити порядок\~,\~що рішення\~суду є\~підставою для державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення, що розташовано за адресою : [ADDRESS] на користь територіальної громади міста Одеси та стягнути судові витрати. Спір стосується нежитлових приміщень, загальною площею 134,78кв.м, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що нежитлове приміщення загальною площею 134, 78 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] , належить територіальній громаді м. Одеса в особі Одеської міської ради, управління яким здійснює Департамент комунальної власності ОМР на підставі рішення від 25.11.1991 року № 266-ХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування і районів області». 19.04.2012 року громадянин [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Одеської міської ради про визнання права власності на нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , площею 134,78 кв.м. посилаючись на те, що він уклав договір оренди нежитлового приміщення зі споживчим кооперативом «Леваневський». Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2013 року № 1522/9367/12, позовну заяву [PERSON] задоволено у повному обсязі. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2015 року по справі № 22-ц/785/9984/15, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2013 року скасовано, в позові відмовлено. Рішенням апеляційного суду Одеської області було зазначено: «А отже, ухвалюючи рішення, районний суд повинен був встановити хто є власником спірного приміщення, чи є це приміщення прийнятим до експлуатації, чи зареєстроване у встановленому законом порядку право власності на нього, чи не є воно самочинним будівництвом, чи надавалась земельна ділянка на спорудження цього об`єкту, чи був отриманий дозвіл на будівництво, чи дотримано забудовником будівельних норм іправил.» 10.04.2013 року за результатами розгляду заяви [PERSON] від 03.04.2013 року реєстраційний номер 697629 щодо проведення державної реєстрації права власності, форма власності: приватна, на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , з доданими до неї додатковими документами, державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Голоцван Євгеном Олександровичем прийнято Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 1552996, яким за [PERSON] проведено державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна, на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси, а саме справа № 1522/9367/12 від 06.08.2013 року. Однак, при наявності рішення апеляційного суду Одеської області від 01.12.2015 року про відмову у задоволенні позову, право власності [PERSON] було зареєстровано 04.04.2013 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт нерухомого майна, нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , площею 134,8 кв.м., реєстраційний номер майна 38802751101, державним реєстратором Глоцван Євгеном Олександровичем, Одеського міського управління юстиції.Адресу спірного об`єкта майна було змінено, так 03.12.2015 року за результатами розгляду заяви [PERSON] від 26.11.2015 року реєстраційний номер 14519155 щодо проведення державної реєстрації права власності, форма власності: приватна, на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , з доданими до неї додатковими документами, державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Приваловою Є.Є. прийнято Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 26711787, яким за [PERSON] проведено державну реєстрацію права власності, на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] у минулому адреса: [ADDRESS] . 22.12.2015 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Перчик І.О. винесено Рішення № 27382304 щодо внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з урахуванням якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено зміни щодо місцезнаходження житлового будинку, яким на праві власностіналежить [PERSON] , а саме з [ADDRESS] на [ADDRESS] . Отже на підставі всього вищевикладеного та ураховуючи ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, проте на думку позивача [PERSON] не є законним власником нежитлового приміщення, розташованого за адресою [ADDRESS] а тому був змушений звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 05.09.2018 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 24.09.2018 року позивачем подано заяву про усунення недоліків, однак недоліки було усунено не в повному обсязі. З 24.09.2018 року до 05.10.2018 року суддя перебувала у відпустці. Ухвалою суду від 09.10.2018 року позовну заяву було повторно залишено без руху. 29.10.2018 року представник позивача усунув недоліки позову, надавши до матеріалів справи позовну заяву з додатками у кількості сторін. Ухвалою суду від 31.10.2018 року провадження у справі відкрито та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 10.12.2018 року. Разом із позовом було подано клопотання про забезпечення позову. У підготовче засідання 10.12.2018 року з`явився представник ДКВ ОМР -Добров Р.М., інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Розгляд справи відкладено на 04.02.2019 року. У судове засідання 04.02.2019 року сторони не з`явились, були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином. Представник позивача надав до суду заяву, згідно якої просив справу розглянути за її відсутності та просив задовольнити клопотання про забезпечення позову. Ухвалою суду від 04.02.2019 року забезпечено позов до розгляду справи по суті, шляхом: 1. накладення арешту на будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 38802751101), який зареєстровано на праві приватної власності за [PERSON] ; 2. заборони [PERSON] та іншим особам вчиняти будь-які реєстраційні дії, зокрема, щодо відчуження, користування, розпорядження будь-яким шляхом будинком в тому числі передачу в оренду та під заставу, здійснювати будівництво, реєструвати повідомлення про початок будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації стосовно будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 38802751101). Ухвалою суду від 04.02.2019 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду на 17.04.2019 року. У судове засідання призначене на 17.04.2019 року сторони не з`явилися, розгляд справи відкладено на 13.06.2019 року. У судове засідання призначене на 13.06.2019 року з`явився представник ДКВ ОМР-Добров Р.М., інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, розгляд справи відкладено на 18.09.2019 року. У судове засідання призначене на 18.09.2019 року з`явився представник ДКВ ОМР-Добров Р.М., інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, розгляд справи відкладено на 28.11.2019 року. У судове засідання 28.11.2019 року з аналогічних підстав відкладено на 18.02.2020 року. 27.11.2019 року та 28.11.2019 року представником [PERSON] адвокатом Дворніковою А.Ю. подано апеляційну скаргу на ухвалу суду від 31.10.2018 року. 20.01.2020 року представником [PERSON] адвокатом Дворніковою А.Ю. надано суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити ДКВ ОМР в задоволенні позову в повному обсязі. (а.с. 195-199 т. 1) В обґрунтування відзиву зазначено, що 15 червня 2001 року [PERSON] уклав договір оренди нежитлового приміщення із Житловим кооперативом «Леваневський», відповідно до умов якого [PERSON] отримав у безстрокове користування нежитлове приміщення площею 120 кв.м, розташоване на земельній ділянці площею 0,06 га, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Того ж дня, за актом прийому-передачі до Договору оренди нежитлового приміщення від 15.06.2001 року Споживчий кооператив «Леваневський», в особі голови правління Яковлева Ю.Ф., який діє на підставі статуту, відповідно до розділів 1, 2 Договору оренди від 15.06.2001 р., передав [PERSON] , ідентифікаційний номер: [NUMBER] , а [PERSON] прийняв приміщення за адресою: [ADDRESS] . Даний факт встановлений судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції під час перегляду рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06.08.2013 року по справі № 1522/9367/12. Тобто, вбачається, що з 15.06.2001 року Відповідач у справі відкрито та добросовісно володіє спірним нерухомим майном та не приховує свого користування нежитловими приміщеннями за адресою: [ADDRESS] . Оскільки об`єкт оренди тривалий час знаходився у постійному володінні [PERSON] та власник не витребував дане майно у добросовісного володільця, то 19.12.2012 року [PERSON] реалізував законне право на звернення до суду із позовом про визнання права власності за набувальною давністю на вищевказане приміщення й подав до Приморського районного суду м. Одеси відповідний позов. Одеська міська рада починаючи із 2001 року відомо про діяльність [PERSON] в зазначених нежитлових приміщеннях за адресою: [ADDRESS] (на сьогодні - [ADDRESS] ) та ЖК «Леваневський» також. Дані обставини свідчать про відсутність витребування майна в відповідача з боку його власника та про добросовісність користування [PERSON] нежитловими приміщеннями за адресою: [ADDRESS] (на сьогодні - [ADDRESS] ) протягом більше ніж десяти років. З огляду на викладене Приморський районний суд м. Одеси ухвалює рішення від 06.08.2013 року по справі № 1522/9367/12 та визнає право власності за [PERSON] за набувальною давністю на нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] у відповідності до норм чинного на той час законодавства. Однак, 28 жовтня 2015 року Споживчим кооперативом «Леваневський» подано апеляційну скаргу на вищевказане рішення суду, до якої приєдналась Одеська міська рада, 01 грудня 2015 року Апеляційний суд Одеської області розглянувши апеляційну скаргу Споживчого кооперативу «Леваневський» скасував рішення суду першої інстанції й ухвалив нове рішення, яким [PERSON] у позові до Одеської міської ради про визнання права власності на нежитлове приміщення відмовив. Про вказане рішення Апеляційного суду Одеської області [PERSON] дізнався тільки під час ознайомлення з матеріалами справи № 522/15476/18, адже повістки у справі № 1522/9367/12 він не отримував. 3 огляду на ці обставини, 27.12.2019 року [PERSON] звернувся до Касаційного цивільного суду із скаргою на рішення Апеляційного суду Одеської області від 01.12.2015 року у справі № 1522/9367/12. Таким чином відповідач вважає, що в даному випадку, нежитловими приміщеннями за адресою: [ADDRESS] (на сьогодні - [ADDRESS] ) [PERSON] заволодів на законних підставах, адже дане приміщення було передано Відповідачу добровільно його тодішнім власником і володіє безперервно з 2001 року і до сьогоднішнього дня;; нежитловими приміщеннями за адресою: [ADDRESS] (на сьогодні - [ADDRESS] ) [PERSON] весь час добросовісно володіє, тобто, не порушує права жодної особи чи права територіальної громади та володіння Відповідачем зазначеним об`єктом нерухомості не порушує чинне законодавство України; нежитловими приміщеннями за адресою: [ADDRESS] (на сьогодні - [ADDRESS] ) [PERSON] володіє відкрито, тобто, не приховує здійснення своєї діяльності на території даного нежитлового приміщення та володіння вказаним майном саме Відповідачем є відомим фактом, як для Одеської міської ради, так і для Департаменту комунальної власності Одеської міської ради; - володіє вже більше десяти років, що свідчить про сплив встановленої законом давності; Разом з відзивом було надано заяву про застосування строків позовної давності. (а.с. 200-202 т. 1) Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.02.2020 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 31.10.2018 року про відкриття провадження у справі з підстав порушення правил підсудності. 25.02.2020 року справу повернуто до Приморського районного суду, розгляд справи призначено на 19.05.2020 року. 19.05.2020 року на електрону адресу суду надійшло клопотання представника [PERSON] [PERSON] про зупинення провадження у справі до ухвалення рішення Касаційним судом у справі №1522/9367/12 та до розгляду Приморським районним судом м.Одеси заяви про перегляд заочного рішення суду у справі №1522/12088/12. У судове засідання призначене на 19.05.2020 року з`явився представник [PERSON] [PERSON] , заявив клопотання про зупинення провадження . У судове засідання з`явилася представник ДКВ ОМР Кшнясєва Л.В., заперечувала проти клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі, зазначивши, що відповідач не є стороною по справі №1522/12088/12, у зв`язку з чим не може надавати заяву про перегляд заочного рішення. А по справі №1522/9367/12, що знаходиться у Верховному суду, зазначив, що є рішення апеляційного суду, у зв`язку з чим відсутні підстави для зупинення. По справі оголошено перерву до 14.07.2020 року. 29.05.2020 року представник [PERSON] [PERSON] надала суду заяву про приєднання доказів до матеріалів справи, а саме, роздруківку заочного рішення Приморського районного суду м.Одеси від 08.06.2012 року по справі №1522/12088/12 та роздруківку з офіційного сайту «Судова Влада України» від 29.05.2020 року. У судове засідання призначене на 14.07.2020 року з`явилася представник [PERSON] [PERSON] , наполягала на задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі, представник ДКВ ОМР не з`явився, на електрону адресу суду надав заяву про відкладення, розгляд справи відкладено на 03.11.2020 року. У судове засідання призначене на 03.11.2020 року [PERSON] не з`явився, представником адвокатом Андрусишин І.Д. на електрону адресу суду надано заяву про зупинення провадження у справі, в якій просила зупинити провадження у справі №522/15476/18 до набрання законної сили рішення у справі №1522/9367/12 за позовом [PERSON] до ОМР про визнання права власності на нежитлове приміщення. У судове засідання представник ДКВ ОМР не з`явився, надав суду заяву, в якій заперечував проти зупинення провадження по справі №522/15476/18, просив розглядати це питання за відсутністю сторони позивача. Представник ОМР у судове засідання не з`явився, про час ті місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Ухвалою суду від 08.11.2020 року провадження у справі №522/15476/18 за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до [PERSON] , за участю третьої особи Одеської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користування шляхом виселення та скасування запису про державну реєстрацію зупинено до\~розгляду цивільної\~справи №1522/9367/12 за позовом [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності на нежитлове приміщення, яка знаходиться на розгляді в Одеському апеляційному суді. Суду з Єдиного державного реєстру судових рішень стало відомо, що Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 06.08.2013 року позов [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності на нежитлове приміщення задоволено. Постановою Одеського апеляційного суду від 09.12.2021 року рішення Приморського районного суду м.Одеси від 06.06.2013 року скасовано і прийнято постанову, якою позовну заяву [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності на нежитлове приміщення залишено без задоволення. Постановою Верховного Суду від 29.09.2023 року Постанову Одеського апеляційного суду від 09.12.2021 року залишено без змін. Ухвалою суду від 03.01.2024 року провадження по справі поновлено та справу призначено до розгляду по суті на 27.02.2024 року. У судове засідання 27.02.2024 року з`явилася представник ДКВ ОМР-Кузнецова Т.А., інші учасники справи були повідомлені належним чином. Від нового представника відповідача-адвоката ГусароваО.Л. надійшло клопотання про ознайомлення. Розгляд справи відкладено на 14.03.2024 року з метою надання часу адвокату відповідача ознайомить з матеріалами справи. До суду 13.03.2024 року від представника [PERSON] -адвокат Гусарова ОЛ. надійшло клопотання поновлення строку на подання доказів та просив приєднати до матеріалів справи Технічного звіту від 07.07.2023 року № ТЗ-14/07 про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж та можливості безпечної експлуатації об`єкта нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . У судове засідання 14.03.2024 року сторони не з`явилися, були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Розгляд справи відкладено на 29.03.2024 року. До суду 29.03.2024 року від представника ДКВ ОМР-Кузнецова Т.А. надійшла письмова промова у дебатах. У судове засідання 29.03.2024 року з`явилися представник ДКВ ОМР-Кузнецова Т.А.,представник відповідача-адвокат Гусаров О.Л., третя особа про причини неявки суд не повідомила, була повідомлена належним чином. Протокольною ухвалою задоволено клопотання представника відповідача та поновлено строк на подання доказу, приєднано як доказ технічний звіт. Представник ДКВ ОМР-Кузнецова Т.А. надала пояснення та просила позов задовольнити, оскільки спірний об`єкт є комунальною власністю. На даній земельній ділянці ОМР не надавалось дозволу на забудову спірного приміщення. Представник відповідача-адвокат Гусаров О.Л. позов не визнав та зазначив, що позов є недоведеним, скільки відсутні обґрунтовані докази факту належності спірного об`єкту до комунальної власності. Тому не має підстав для витребування даного майна з володіння відповідача. Також просив застосувати строк позовної давності. Оголошено перерву до 10.04.2024 року. До суду 09.04.2024 року від представника відповідача-адвоката Гусарова О.Л. надійшла письмова промова у дебатах, у якій зазначено, що матеріали справи не містять належних, допустимих та \~ \~ \~ \~достатніх доказів на підтвердження того, що спірне майно належало до нежитлового фонду місцевих Рад народних депутатів. У судове засідання 10.04.2024 року з`явилися представник ДКВ ОМР-Кузнецова Т.А., представник відповідача-адвокат Гусаров О.Л., третя особа про причини неявки суд не повідомила, була повідомлена належним чином. Представник ДКВ ОМР-Кузнецова Т.А. просила позов задовольнити у повному обсязі та долучити письмову промову. Представник відповідача-адвокат Гусаров О.Л. просив у задоволені позову відмовити та долучити письмову промову. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 15 червня 2001 року [PERSON] уклав договір оренди нежитлового приміщення із Житловим кооперативом «Леваневський», відповідно до умов якого [PERSON] отримав у безстрокове користування нежитлове приміщення площею 120 кв.м, розташоване на земельній ділянці площею 0,06 га, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 203 т. 1) Актом прийому-передачі до Договору оренди нежитлового приміщення від 15.06.2001 року Споживчий кооператив «Леваневський», в особі голови правління Яковлева Ю.Ф., який діє на підставі статуту, відповідно до розділів 1, 2 Договору оренди від 15,06.2001 р., передав [PERSON] , ідентифікаційний номер: [NUMBER] , а [PERSON] прийняв приміщення за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 204 т. 1) Даний факт встановлений судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції під час перегляду рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06.08.2013 року по справі № 1522/9367/12. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2013 року № 1522/9367/12, позовну заяву [PERSON] про визнання права власності на нежитлове приміщення задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення розміром 14,65 м х 9,2 м, загальною площею 134,78 кв.м., яке розташоване на земельній ділянці [ADDRESS] . \~Рішення суду є підставою для державної реєстрації права власності [PERSON] на нежитлове приміщення розміром 14,65 м х 9,2 м, загальною площею 134,78 кв.м., яке розташоване на земельній ділянці [ADDRESS] в КП «ОМБТІ та РОН». Рішенням апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2015 року по справі № 22-ц/785/9984/15, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2013 року-скасовано, в позові відмовлено. (а.с. 23-24 т. 1). Постановою ВС від 28.08.2020 року рішення апеляційного суду Одеської області від 01.12.2015р. скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постановою Одеського апеляційного суду від 09.12.2021 року (а.с. 91-97 т. 2) рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06.06.2013 року скасовано і прийнято нову постанову. Позов [PERSON] до Одеської міської ради про визнання права власності залишено без задоволення. Постановою Верховного Суду від 29 вересня 2023 року (а.с. 105-112 т. 2) залишено без змін постанову Одеського апеляційного суду від 09.12.2021 року. Предметом позовних вимог є вимога про витребування майна, а саме нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] . Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.\~ Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права чи охоронюваного законом інтересу. За змістом\~статей 317,\~318 ЦК України\~власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. У системі правових норм, що регулюють цивільно-правовий захист права власності, центральне місце займають норми, які передбачають такий речово-правовий спосіб захисту права, як витребування майна із чужого незаконного володіння - віндикація. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина 1 статті 387 ЦК України). Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Тобто витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Згідно зі статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.\~При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Підставою позовних вимог позивач вказує, що спірне майно (нежитлове приміщення що розташовано за адресою [ADDRESS] ) належить позивачу на підставі рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року за № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області». Відповідно до Положення про Департамент комунальної власності Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 19.02.2013 року за № 2752-VI, Департамент комунальної власності Одеської міської ради є виконавчим органом Одеської міської ради та правонаступником Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради. Одним з основних завдань Департаменту є забезпечення реалізації повноважень Одеської міської ради у сфері відносин управління комунальною відповідно до чинного законодавства. На підставі вищевикладеного, суд доходить до висновку, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради в межах своїх повноважень звернулось до суду з позовом про вирішення спору щодо майна, яке вважає комунальною власністю, а відтак є належним позивачем. Статтею 35 Закону України «Про власність», який діяв на час розмежування майна між загальнодержавною власністю та власністю адміністративно-територіальних одиниць, було передбачено, що об`єктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об`єкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров`я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв`язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території. У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб`єктами права власності. Відповідно до ст. 327 Цивільного кодексу України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином витребувати\~ майно\~від набувача має право власник цього майна. В матеріалах справи міститься рішення Одеської обласної ради від 25.11.1991 року № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області» з додатками, прийняте на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 . Водночас, вищезгаданим рішенням виконавчого комітету Одеської обласної ради від 17.09.1991 року № 323 «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області» було визначено переліки державного майна, що передається у власність обласної ради народних депутатів, міст обласного підпорядкування і районів області, згідно з додатками № № 1-3. У переліку державного майна, яке передається у власність міст обласного підпорядкування, що є додатками до цього рішення, спірна будівля відсутня. Також суду не надано Акт прийому передачу вказаного об`єкту. Відповідно до пункту 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» права суб`єкта комунальної власності від імені та в інтересах територіальних громад здійснюють відповідні ради. При цьому, Одеська міська рада здійснює повноваження управління виключно щодо тих об`єктів, які знаходяться у власності територіальної громади м. Одеси. Разом з тим, відповідачами не надано рішення Одеської обласної ради народних депутатів або її виконкому про передачу спірної будівлі у власність Одеської міської ради та рішення виконкому Одеської міської ради про прийняття спірної будівлі у власність-єдиних уповноважених органів по передачі та прийманню державної власності відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 05.09.1991 року № 311 та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». У матеріалах справи відсутні відповідні докази щодо належності спірного об`єкта нерухомого майна Одеській міській раді на праві комунальної власності. З постанови ВС від 29.09.2023р. по цивільній справі № 1522/9367/12 вбачається, що згідно з договором оренди нежитлового приміщення від 15 червня 2001 року, укладеним між СК «Леваневський» та [PERSON] , останній отримав у безстрокове користування нежитлове приміщення загальною площею 120 кв. м, розташоване на земельній ділянці розміром 0,006 га (6 соток), яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту прийому-передачі від 15 червня 2001 року до договору оренди нежитлового приміщення від 15 червня 2001 року орендодавець передав, а орендар прийняв приміщення за адресою: [ADDRESS] , орендодавець передав, а орендар прийняв ключі від орендованого приміщення . Висновком управління архітектури та містобудівництва Виконавчого комітету Одеської міської ради за 2001 рік № 248/1447 встановлено можливість надання в користування земельної ділянки під розміщення об`єкту - тимчасової відкритої автостоянки на 50 машиномісць на [ADDRESS] . Згідно з висновком орендоване позивачем приміщення є недобудованою районною підстанцією (РП). Згідно з розпорядженням Одеського міського голови від 07 квітня 2003 року № 404-01 р «Про надання згоди на розробку проекту відведення земельної ділянки» надано згоду на розробку проекту відведення земельної ділянки в оренду СК «Леваневський», загальною площею 0,2224 га, для організації та експлуатації тимчасової автостоянки на 50 місць за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки ОСББ «Дружнє» від 22 лютого 2012 року № 12 нежитлове приміщення, розташоване на прибудинковій території ОСББ «Дружнє» та автостоянці кооперативу «Леваневський», не значиться на балансі . Згідно з листом ВАТ «Енергопостачальна компанія Одесаобленерго» від 21 березня 2012 року № 1424 нежитлове приміщення розміром 14,65 м х 9,20 м, яке розташоване на орендованій території СК «Леваневський», на балансі «Одесаобленерго» не значиться. На виконання цього договору оренди сторони підписали акт прийому-передачі від\~\~15\~\~червня 2001 року, відповідно до якого [PERSON] прийняв від СК «Леваневський» нежитлове приміщення площею 120 кв. м, розташоване на земельній ділянці площею 0,06 га, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зокрема правомірність користування СК «Леваневський», об`єктами нерухомого майна за цією адресою не спростовано. Судом було враховано, що позивач користувався нерухомим майном, а саме нежитловим приміщенням площею 120 кв. м, розташованим на земельній ділянці площею 0,06 га, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] на відповідній правовій підставі - згідно з договором оренди нежитлового приміщення, укладеним 15 червня 2001 року з\~\~орендодавцем СК «Леваневський». Крім того судом встановлено, що у процесі користування нежитловим приміщенням відповідач здійснював його добудову та здачу в експлуатацію без відповідних законних підставах. 10.04.2013 року за результатами розгляду заяви [PERSON] від 03.04.2013 року реєстраційний номер 697629 щодо проведення державної реєстрації права власності, форма власності: приватна, на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , з доданими до неї додатковими документами, державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Голоцван Є.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 1552996, яким за [PERSON] проведено державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна, на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси, а саме справа № 1522/9367/12 від 17.12.2012 року. Однак, право власності [PERSON] було змінено на житловий будинок і зареєстровано 26.11.2015 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт нерухомого майна, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . (державний реєстратор Привалова Є.Є.). та додано підстави: свідоцтво про право власності від 03.12.2015 року та видалено рішення суду від 17.12.2013 року № 1522/9367/12, а 21.12.2015 року внесено виправлення до реєстру 16.01.2016 року за адресою: [ADDRESS] ; згодом 21.12.2015 року внесено виправлення підстав виникнення права власності: свідоцтво про право власності від 03.12.2015 року змінено на свідоцтво про право власності від 16.01.2016 року видавник Овідіопольське районне управління юстиції Одеської області. Крім того в матеріалах справи наявна копія технічного паспорта саме на житловий будинок за адресою [ADDRESS] (а.с. 63-65), проте в ньому не зазначено дату побудови будинку. Згідно технічного звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж та можливості безпечної експлуатації об`єкта нерухомого майна за адресою [ADDRESS] (а.с. 139-152 т. 2) вбачається, що даний об`єкт за адресою [ADDRESS] побудовано в 1998-2000 роках, заг пл.. 134,8 кв.м. відповідає вимогам ДБН, у зв`язку з чим можлива його безпечна експлуатація-тобто значно пізніше року прийняття вищевказаних підзаконних актів щодо передачі у комунальну власність житлового та нежитлового фонду. Будь-яких належних доказів щодо спростування вищезазначеного та наявності вказаного об`єкту станом на 1991-1992 року, на що позивач посилається в підтвердження набуття ним права власності на цей об`єкт, суду не надано. Отже, надані представником позивача докази , не є відповідними і належними доказами, що підтверджують виникнення у Одеської міської ради права власності на спірний об`єкт за адресою [ADDRESS] . Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Позивач під час розгляду справи, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, не надав до суду належних доказів на підтвердження зазначених посилань в обґрунтування позову. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16 зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази,\~\~на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача». Між тим, суд вбачає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини позову, а саме щодо належності територіальної громаді м. Одеси на праві власності нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] . Одне лише посилання на постанову КМУ від 05.11.1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною)» та рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області» суд вважає неспроможним підтвердити виникнення у територіальної громади права власності на спірний об`єкт - приміщення адресою [ADDRESS] . За викладеного суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог Департаменту комунальної власності Одеської міської ради щодо права витребування та відмовляє в їх задоволенні. Крім того позовна вимога про скасування запису про державну реєстрацію права власності є неналежним способом захисту, оскільки з 16.01.2020 такий спосіб захисту як скасування запису про проведену державну реєстрацію права вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною в Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки статтю цього 26 Закону відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» викладено в новій редакції, згідно з якою виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. У зв`язку з тим, що інші позовні вимоги є похідними від первісної, суд не вбачає підстав для їх задоволення. Представником відповідача також заявлено про застосування строку позовної давності. У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК). Між тим, із урахуванням викладеного, суд не застосовує наслідки пропуску строку позовної давності, про застосування яких було заявлено представником відповідача, оскільки в позові відмовлено з підстав недоведеності. З 15.04.2024 року по 19.04.2024 року суддя [PERSON] перебувала на курсах підвищення кваліфікації у відрядженні.

Outcome: dismissed