Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів, просить ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на 1/6 частку будинку № 14 разом з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель та споруд на [ADDRESS] -Винники за набувальною даністю. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з народження проживав за адресою [ADDRESS] , в будинку своєї бабці [PERSON] разом з бабцею та своєю матір`ю [PERSON] . За даною адресою він зареєстрований з дати отримання паспорта. Вказує, що його мати [PERSON] після смерті матері (бабці позивача) успадкувала 5/6 частин вказаного вище будинковолодіння. Відповідно після смерті своєї матері та вітчима він спадкував 5/6 права власності у вказаному будинковолодінні. Зазначає, що з 25 травня 1955 року власниками спірної 1/6 частки є відповідачі, проте вони жодного дня у вказаному будинку не проживали, не приймали участі у сплаті комунальних послуг, не цікавились станом будинку та не з`являлись за даною адресою. Натомість він проживає в будинку з 1969 року, його сім`я сплачує комунальні послуги та несе витрати на його утримання, тобто він відкрито, безперервно володіє спірним майном понад 10 років, тому вважає, що наявні законні підстави для визнання за ним права власності в порядку набувальної давності на спірну частку у майні, тому просить позов задовольнити. Відзиву на позовну заяву та інших заяв по суті справи до суду не надходило. Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом в процесі її розгляду. Позовна заява поступила до суду 20.07.2023. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 04.08.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначивши таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.66), в тому числі про обов`язок подати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. Інтереси позивача представляв адвокат і в такому випадку за загальним правилом, яке закріплено в статті 221 ЦПК України суд звільнений від обов`язку з`ясовувати обізнаність учасників справи з їхніми правами та обов`язками та роз`яснювати їх. Зрештою, сторони не звертались до суду з проханням роз`яснити їхні права та обов`язки. Справа розглядалась в порядку загального позовного провадження, і перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 22.01.2024. Справа призначена до судового розгляду по суті. Під час судового розгляду даної справи судом допитано свідків, досліджено матеріали даної судової справи та матеріали інвентаризаційних справ на будинок [ADDRESS] разом з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель та споруд по [ADDRESS] -Винники. Сторони мали можливість надавати суду пояснення та докази, якими підтверджуються їхні вимоги чи заперечення. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу ч. ч. 2, 3, 4 ст. 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Узагальнена позиція учасників справи. Позивач приймав участь у розгляді справи особисто та в особі свого повноважного представника адвоката Тимащук В.А., у вступному слові позовні вимоги підтримали, просили позов задвольнити, проти проведення заочного розгляду справи не заперечили. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про день та час судового засідання повідомлялись належним чином, про причини неявки не повідомили, відзиву на позовну заяву не подали. Зі згоди позивача та його представника та на підставі наявних у справі даних і доказів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Позиція суду. Заслухавши покази свідків, дослідивши матеріали справи, інвентаризаційні справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке. Фактичні обставини справи. З наявної в матеріалах справи довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописку № [NUMBER] від 05.10.2020 (а.с.27), вбачається, що позивач [PERSON] з 24.05.1990 зареєстрований за адресою [ADDRESS] , вказане також підтверджується його паспортом громадянина України (а.с.7-9) та даними будинкової книги (а.с.37-43). Після смерті матері позивача [PERSON] та його вітчима [PERSON] , позивач успадкував 5/6 частин житлового будинку [ADDRESS] , разом з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель та споруд, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 21.05.2021 та від 17.05.2022 (а.с.28-35). Вищевказаний житловий будинок позначений на плані літерою «А-1», складається в цілому з двох житлових кімнат, житловою площею 28,4 кв.м. та кухні. Загальна площа будинку становить 46,6 кв.м. До будинку відносяться такі господарські будівлі та споруди: сарай позначений на плані літерою та споруди: сарай, позначений на плані літерою «Б»; сарай, позначений на плані літерою «В»; огорожі, позначені на плані №1,№2; замощення, позначене на плані «І»; криниця, позначена на плані «к». З представлених суду копій платіжних документів (а.с.44-49) вбачається, що позивач несе витрати з оплати житлово-комунальних послуг по утриманню спірного будинковолодіння. В свою чергу відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 25.05.1955 (а.с.16), відповідач [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є співвласниками 1/6 частки в праві власності на будинок [ADDRESS] -Винники. Свідок [PERSON] в ході розгляду справи показала, що є дружиною позивача, проживає разом з чоловіком за адресою [ADDRESS] з 1990 року, ствердила, що жодного разу відповідачів в належній їм частині будинковолодіння не було. Жодного дня вони там не проживали, майном не користувались і не користуються, витрати на утримання належного їм майна не несуть. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що є сусідкою позивача, була добре знайома з бабцею та матір`ю позивача, вказала, що відповідачів ніколи не знала та ніколи не бачила за адресою [ADDRESS] . Натомість, в будинку проживала лише сім`я позивача, а також його мати та бабця до дня смерті. Свідок [PERSON] під час розгляду справи показала, що є сестрою [PERSON] , часто приходить в гості до сім`ї сестри, ствердила, що жодного разу відповідачів не бачила на території будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] . Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.\~\~ Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Під час розгляду цивільної справи № 489/5975/17 (постанова від 09.10.2019р.) Верховний Суд сформулював правовий висновок, яким роз`яснив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Зазначене узгоджується з пунктом 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.05.2019, під час розгляду цивільної справи №910/17274/17 також висловила правову позицію про те, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 Цивільного кодексу України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. \~За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З матеріалів даної цивільної справи та з матеріалів інвентаризаційних справ вбачається, що відповідачі стали власниками належної їй частки спірного майна у 1955 році, фактично це єдина згадка про них як про власників спірного майна, після прийняття ними спадщини жодних даних про їх приживання в будинку чи вчинення будь-яких дій щодо належного їм майна немає. І навпаки всі дії щодо майна, які відображені як у правовстановлюючих документах так і у технічній документації вчинялись виключно позивачем. Окрім цього, позивач не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, а довідався про те, що 1/6 частка належить відповідачам лише коли оформляв право власності на спадкове майно в жовтні 2020 року з інформації наданої ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати позивачу сумніву щодо правомірності його володіння майном. Вказане в сукупності свідчить про добросовісність володіння позивачем спірним будинковолодінням. Щодо відкритості володіння, давності володіння та його безперервності, у суду також не виникає жодного сумніву щодо таких обставин, оскільки як позивачем так і показами свідків безспірно підтверджено факт безперервного володіння позивачем будинком [ADDRESS] разом з відповідною частиною приналежних до нього господарських будівель та споруд по [ADDRESS] -Винники, його проживання за вказаною адресою з часу народження, реєстрації та факт проживання в подальшому за даною адресою і сім`ї позивача, утримання та обслуговування майна, в тому числі і спірної частки. На думку суду, вказані обставини в сукупності підвереджують факт відкритості та давності володіння, а також його безперервності протягом більше п`ятдесяти років, як наслідок, за позивачем слід визнати право власності на зазначену частку за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, оскільки добросовісність володіння, його відкритість, давність та безперервність знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Тому, позов в цілому належить визнати обґрунтованим та задовольнити в повному обсязі. На підставі наведеного та

Outcome: approved