Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» звернулось до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за договором позики № 2326195 від 15.05.2021 року в розмірі 30768,00 грн. та понесені судові витрати. В обґрунтування\~позовної заяви\~зазначено,\~що 15.05.2021\~року між\~ТОВ «Маніфою»\~та [PERSON] \~укладено договір позики № 2326195. Згідно умов договору кредитодавець надає позичальнику грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути кошти кредиту, сплатити проценти та виконати інші умови договору. Згідно з договором сума позики складає 3000,00 грн.; строк позики до 12.06.2021 року (28 днів); процентна ставка - 1,99000% в день; кошти кредиту надаються безготівково на рахунок банківської картки зареєстрованої позичальником в особистому кабінеті на веб-сайті товариства протягом трьох робочих днів з моменту підписання договору. Позичальник здійснив усі дії для укладання договору позики через веб-сайт, підтвердивши його одноразовим кодом підтвердження, надавши реквізити банківської картки та підписавши договір електронним підписом. Кредитодавець виконав свої зобов`язання за попереднім кредитним договором. Крім того, 13.10.2021 року між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 13/10-2021, згідно з яким ТОВ «Маніфою» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до Боржників за Договорами позики, зокрема за договором позики № 2326195 від 15.05.2021 року, укладеним між ТОВ «Маніфою» та [PERSON] . У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило права грошової вимоги Боржників ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» згідно з договором відступлення права вимоги № 10-03/2023/01 від 10.03.2023 року, зокрема за договором позики № 2326195 від 15.05.2021 року, укладеним між ТОВ «Маніфою» та [PERSON] . Таким чином, позивач отримав право грошової вимоги до відповідача. Відповідач [PERSON] , всупереч умовам договору позики, свої зобов`язання належним чином не виконав, тому, загальна сума заборгованості станом на 08.02.2024 року становить 50151,00 грн, з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 3000,00 грн; заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги 47151,00 грн; заборгованість за процентами (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 0,00 грн. Проте, враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 30768,00 грн, з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) - 3000,00 грн; заборгованість за відсотками 27768,00 грн. Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 12.03.2024 року відкрито провадження в справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторони у справі повідомлялися належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Відповідач [PERSON] 19.03.2024 року отримав копію ухвали про відкриття провадження, копію позовної заяви з додатками, що підтверджується його підписом на супровідному листі. У встановлений судом строк заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, відзив на позов та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відповідач суду не надав, відтак, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 15.05.2021\~року між\~ТОВ «Маніфою»\~та [PERSON] \~укладено договір позики № 2326195 в електронній формі за умовами якого банк надав позичальнику позику у розмірі 3000,00 грн. на строк до 12.06.2021\~року (28\~днів)\~з процентною\~ставкою -\~1,99000%\~в день.Підписанням договору\~позики відповідач\~також підтвердив,\~що він\~вивчив та\~повністю погоджується\~з умовами\~Правил надання\~грошових коштів\~у позику,\~у тому\~числі і\~на умовах\~фінансового кредиту\~ТОВ «Маніфою»,\~які є\~невід`ємною\~частиною договору;\~вивчив та\~повністю погоджується\~з умовами\~цього договору\~позики (п.\~п.\~8.3.5\~та 8.3.6\~договору позики)(а. с. 6-10). ТОВ «Маніфою»\~свої зобов`язання\~перед відповідачем\~за договором\~позики виконало\~та надало\~йому позику\~в сумі\~3000,00\~грн,\~шляхом переказу\~коштів на\~платіжну картку\~відповідача,\~маска картки\~№ [NUMBER] ,\~що підтверджується\~листом ТОВ\~ФК «ВЕЙ\~ФОР ПЕЙ»\~від 05.06.2023\~року (а.\~с.\~17). 13.10.2021 між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 13/10-2021, відповідно до якого ТОВ «Маніфою» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до Боржників за Договорами позики, зокрема за договором позики № 2326195 від 15.05.2021 року, укладеним між ТОВ «Маніфою» та [PERSON] ,\~що підтверджується\~копією договору\~факторингу №\~13/10-2021\~від 13.10.2021\~року,\~копією Реєстру\~Боржників до\~договору факторингу\~№ 13/10-2021\~від 13.10.2021\~року (а. с. 22-27). 10.03.2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» було укладено договір № 10-03/2023 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право грошової вимоги до позичальників ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», в тому числі за договором позики № 2326195 від 15.05.2021 року, укладеним між ТОВ «Маніфою» та [PERSON] , що підтверджується копією договору № 10-03/2023 про відступлення прав вимоги від 10.03.2023 року, копією акту прийому-передачі Реєстру Боржників за договором № 10-03/2023 про відступлення прав вимоги від 10.03.2023 року, копією змін в Реєстр Боржників до договору № 10-03/2023 про відступлення прав вимоги від 10.03.2023 року (а. с. 28-33). За умовами\~договору позики\~відповідач [PERSON] зобов`язався повернути позику, сплатити проценти за користування позикою та виконати інші зобов`язання в повному обсязі у строки і на умовах, передбачених договором. Всупереч умовам договору позики відповідач не виконав свого зобов`язання. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованість за договором позики за період з 10.03.2021 року по 08.02.2024 року становить 50151,00 грн, з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 3000,00 грн; заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги 47151,00 грн; заборгованість за процентами (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 0,00 грн. (а. с. 20-21). Проте, враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 30768,00 грн, з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) - 3000,00 грн; заборгованість за відсотками 27768,00 грн. Відповідно до ст. 1054 ЦК України,за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 639\~ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Закон України\~«Про електронну\~комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У статті 3\~цього Закону\~«Про електронну\~комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7 ст.\~11\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення статті 12\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»). Таким чином, між сторонами досягнуто згоду щодо всіх істотних умов договору позику, які оформлені сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.\~512\~ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно статті 514\~ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Ч. 1 ст.\~1077\~ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Отже,\~позивачем доведено\~факт укладення\~договору позики,\~факт отримання\~відповідачем грошових\~коштів та\~порушення ним\~зобов`язання\~щодо їх\~повернення,\~а тому,\~суд приходить\~до висновку,\~що з\~відповідача підлягає\~стягненню заборгованість\~за договором\~позики №\~2326195\~від 15.05.2021\~рокустаном на 08.02.2024 року у розмірі 30768,00 грн. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частинами 1 та 2 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідачем не надано до суду жодних пояснень, заперечень та відзиву щодо позовних вимог позивача, а також жодного належного та допустимого доказу в спростування доводів позивача щодо нарахованих сум. Отже, з огляду на наведені вище норми права, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Разом з\~тим,\~відповідно до\~ст.\~264\~ЦПК України\~суд під\~час ухвалення\~рішення вирішує\~питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як встановлено судом, позивачем понесені судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви в сумі 3028,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 0416270026 від 23.02.2024 року (а. с. 1). Отже, понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 3028,00 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, відповідно до ст. 141 ЦПК України. Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. В своїх роз`ясненнях, наданих у п.п.47-48 Постанови Пленуму «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2017 року №10, ВССУ зазначив, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті\~12,\~42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті\~79, статтях\~84,\~88,\~89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Надання платної правової допомоги регламентується Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», згідно частини 1 статті 26 якого, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Аналізуючи наведене, виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, пропорційності, враховуючи всі аспекти та складність справи, яка не представляє складності, позов, поданий позивачем невеликого змісту, не потребує значного часу для його виготовлення, на думку суду такі витрати позивача не були неминучими. Позивач ставить вимогу стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 13000,00 грн. На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду надано: копію договору про надання правової допомоги № 02-01/2023 від 02.01.2023 року, копію платіжної інструкції № 413000008 від 09.02.2024 року, заявку на надання юридичної допомоги № 333 від 07.02.2024 року, витяг з акту № 2 про надання юридичної допомоги від 08.01.2024 року (а. с. 44-49). Враховуючи, що звернення до суду з позовами про стягнення заборгованості за кредитним договором носить масовий характер, складність даної цивільної справи, реально витрачений адвокатом час, а також те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд прийшов до висновку, що витрати на послуги адвоката в розмірі 13000,00 грн. за даною справою є неспівмірними із складністю справи та виконаними адвокатом робіт, та вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають стягнення з відповідача до 3000,00 грн. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). У контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

Outcome: partial