Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-08 00:00:00

У липні 2021 року Синельниківська міська рада звернулася до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , яка змінила прізвище на « [PERSON] » (надалі за текстом відповідач) (а.с.40). У позовній заяві просить зобов`язати відповідачку звільнити та привести у придатний для використання стан земельну ділянку площею 0,0025 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка розташована на території Синельниківської міської ради. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в ході перевірки дотримання вимог земельного законодавства встановлено факт самовільного зайняття вищезазначеної земельної ділянки. Рішенням комісії з самоврядного контролю за використанням та охороною земель від 27.01.2021 визначено перелік земельних ділянок, щодо яких наявна інформація про їх самовільне зайняття. 16.02.2021 відбулося виїзне засідання комісії, членами комісії обстежено спірну земельну ділянку, про що складено відповідний акт та вимогу про добровільне усунення порушень. Встановлено, що у тимчасовій споруді, яка розташована на спірній земельній ділянці здійснює підприємницьку діяльність [PERSON] . У телефонному режимі отримано повідомлення про те, що власницею тимчасової споруди є [PERSON] . На підставі розпорядження в.о. голови Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.07.2021 зазначену справу направлено на розгляд до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області на підставі п.2 ч.1 ст.31 ЦПК України у зв`язку неможливістю утворити склад суду після задоволення відводів. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.08.2021 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 17.11.2021 провадження у справі зупинено до розгляду справи №160/14087/21. Ухвалою суду від 27.09.2022 провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 01.02.2023, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 05.04.2023 провадження у справі зупинено до розгляду справи №160/14087/21. Ухвалою суду від 25.09.2023 провадження у справі поновлено. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідачка та її представник адвокат Миргородський В.П. у судове засідання повторно не з`явилися. Про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується довідками про доставку судових повісток через підсистему «Електронний суд», користувачем якого є представник позивачки. Відповідно до ч.5 ст.130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України, суд за згодою позивача, вважає за можливе, проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 27.01.2021 Комісією із самоврядного контролю за використанням та охороною земель територіальної громади міста Синельникове (надалі за текстом Комісія) визначено перелік земельних ділянок для здійснення обстеження, вирішено провести виїзне засідання комісії 16.02.2021, що підтверджується протоколом засідання комісії №1 (а.с.10). На підставі зазначеного рішення відповідача проінформовано про заплановане на 16.02.2021 виїзне засідання та запропоновано надати дозвільні документи на розміщення тимчасової споруди за адресою: [ADDRESS] (а.с.8,9). Як вбачається з протоколу №2 засідання Комісії, 16.02.2021 під час виїзного засідання комісія здійснила обстеження земельної ділянки орієнтовною площею 0,0025 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на якій розміщена тимчасова споруда «М`ясна лавка». У протоколі зазначено, що користувачем споруди є [PERSON] з таких підстав: перевірено куточок споживача у тимчасовій споруді та з`ясовано, що підприємницьку діяльність здійснює фізична особа-підприємець [PERSON] ; в телефонному\~режимі у\~ [PERSON] \~з`ясовано,\~що вона\~орендує тимчасову\~споруду «М`ясна\~лавка» у\~ [PERSON] , договір оренди надати відмовилася. За результатами обстеження земельної ділянки Комісією було складено акт від 16.02.2021, у якому зазначено, що [PERSON] без відповідних дозвільних документів користується земельною ділянкою площею 0,0025 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ) (а.с.16-17). 16.02.2021 на адресу [PERSON] направлено акт обстеження та вимогу звільнити самовільно зайняту земельну ділянку до 05.03.2021 (а.с.14-18). Згідно зі ст. ст. 7, 140 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування. Територіальна громада має право самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і Законів України. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України права володіння, користування та розпорядження своїм майном належать власникові. Згідно із нормою ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.. Відповідно до ч.1,2 ст.83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону. Згідно із ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У відповідності до ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про\~фактичне використання\~земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Відповідно до ч.1-3 ст.212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. На підтвердження\~обставин,\~викладених у\~позовній заяві позивачем надано такі докази: повідомлення [PERSON] про заплановане виїзне засідання; протокол засідання Комісії від 27.01.2021; протокол засідання Комісії від 16.02.2021; ситуаційний план; акт обстеження земельної ділянки від 16.02.2021; вимогу про усунення порушень від 16.02.2021. До позовної заяви позивачем не надано відомості з Державного земельного кадастру чи з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з яких би можливо було встановити чи належить спірна земельна ділянка до комунальної власності. З наданих суду доказів вбачається, що з інформації у куточку споживача Комісія встановила, що за адресою спірної земельної ділянки розміщена тимчасова споруда «М`ясна лавка», де підприємницьку діяльність здійснює фізична особа-підприємець [PERSON] . Зі змісту протоколу засідання Комісії від 16.02.2021 вбачається, що єдиним джерелом інформації про те, що саме відповідачка [PERSON] зайняла спірну земельну ділянку є телефонна розмова з особою, яка представилась як [PERSON] . На підставі цього усного повідомлення Комісія в протоколі та акті обстеження зазначеної земельної ділянки у якості особи, яка самовільно зайняла земельну ділянку та встановила тимчасову споруду зазначила відповідачку [PERSON] . На питання суду яким чином члени Комісії встановили особу співрозмовника у телефонній розмові представник позивача у судовому засіданні відповіді не надав. Позовні вимоги до фактичного користувача земельної ділянки фізичної особи-підприємця [PERSON] позивачем у межах розгляду даної справи не заявлялися. При цьому позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вчинення відповідачкою будь-яких дій, які свідчать про фактичне використання спірної земельної ділянки. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до\~ч.\~1,\~ч.\~5,\~ч.\~6\~ст.\~81\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77\~ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі ст.\~79\~ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до\~ст.\~80\~ЦПК\~України \~достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У той же час позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, зокрема того, що саме [PERSON] самовільно зайняла спірну земельну ділянку та спорудила на ній тимчасову споруду. Вирішення цієї цивільної справи та ухвалення у ній відповідного законного й обґрунтованого рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Усі ці складові могли бути з`ясовані лише у процесі доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставин. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, наданих суду позивачем, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності та достатності, дають об`єктивні підстави вважати, що позов Синельниківської міської ради задоволенню не підлягає повністю. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові, судові витрати по сплаті судового збору слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed