Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

[PERSON] через свого представника адвоката Фоміна А.І. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, мотивуючи позов тим, що [PERSON] як власник транспортного засобу (загальний легковий - загальний пасажирський-В) марки Volkswagen transporter, випуску 2004 року, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номерний знак [NUMBER] , зареєстрований ТСЦ 5142 04.02.2020, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ТСЦ 5142 04.02.2020, дата першої реєстрації 25.12.2008, 26.06.2020 видав довіреність відповідачу [PERSON] на експлуатацію та\~розпорядження (зняття з обліку, продажу за ціну та на умовах, на його розсуд, при умові попередньої сплати податку з доходів фізичних осіб, проходження техогляду, страхування, здачі в найм (оренду), застави, переобладнування транспортного засобу), строком до 26.12.2020. Строк довіреності сплив, автомобіль власнику повернуто не було. Крім того, відповідачем систематично вчиняються адміністративні правопорушення в сфері дорожнього руху, а постанови виносяться на власника транспортного засобу, тобто на позивача. Так, зокрема за перевищення швидкості було складено постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України: серія ЗАВ №02288537 від 12.05.2023 (місце вчинення правопорушення [ADDRESS] ); серія ЗАВ №02739079 від 09.07.2023 (місце вчинення правопорушення [ADDRESS] ); серія ЗАВ №02802685 від 15.07.2023 (місце вчинення правопорушення м. Вінниця, вул. Київська, 65); серія ЗАВ №3212583 від 20.08.2023 (місце вчинення правопорушення [ADDRESS] ). Вказаним підтверджується, що автомобіль перебуває на території м. Вінниця. [PERSON] перебував закордоном з 14.03.2023 та дізнався про вказані порушення своїх прав 21.08.2023, коли повернувся в Україну. Таким чином, наразі автомобілем заволодів відповідач, [PERSON] , якому позивач надав вказаний транспортний засіб у тимчасове користування. На прохання позивача повернути автомобіль, відповідач не реагує, автомобіль не повертає. Відповідач використовує транспортний засіб без дозволу. Оскільки технічний паспорт на зазначений транспортний засіб знаходиться у відповідача, підтвердженням того, що автомобіль Volkswagen Transporter, випуску 2004 року, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номерний знак [NUMBER] , зареєстрованим ТСЦ 5142 04.02.2020 року, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ТСЦ 5142 04.02.2020, дата першої реєстрації 25.12.2008 року, зареєстрований на ім`я [PERSON] є Витяги з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 28.08.2023, що додані до цього позову. Вказаними витягами підтверджується, що останні реєстраційні дії щодо вказаного транспортного засобу були вчинені 04.02.2020, тобто реєстрація останнього власника - [PERSON] . З огляду на викладене позивач просить витребувати у [PERSON] та передати [PERSON] належний йому на праві власності автомобіль марки Volkswagen Transporter, випуску 2004 року, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номерний знак [NUMBER] , зареєстрований ТСЦ 5142 04.02.2020, в належному технічно справному стані, технічний паспорт (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , видане ТСЦ 5142 04.02.2020) та ключі до замка запалення до вищевказаного автомобіля. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09.10.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в загальному позовному провадженні. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30.01.2024 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду. Відповідач відзив на позов не надав. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Фомін А.І., який діє на підставі ордера серії на надання правничої (правової) допомоги серії ВН №1279132 від 29.08.2023, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив їх задовольнити, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлялась в порядку, визначеному чинним законодавством, шляхом направлення судових повісток про виклик до суду на адресу реєстрації, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не надав, а тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 26.06.2020р [PERSON] уповноважив [PERSON] представляти його інтереси в усіх державних, громадських та інших підприємствах, установах та організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, у тому числі в органах нотаріату, МВС та прокуратури, у відповідному територіальному відділі Управління превентивної діяльності ГУ Національної поліції та його відокремлених підрозділах, у тому числі в Управлінні організаційно аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУ НП, Управлінні документального забезпечення, Управлінні карного розшуку, територіальних управліннях превентивної діяльності, Управлінні поліції охорони, Батальйоні поліції особливого призначення, Управлінні внутрішньої безпеки, Управлінні патрульної служби ГУ НП, Центрі надання послуг, в сервісних центрах, штрафмайданчиках, страхових компаніях, станціях технічного обслуговування з питань експлуатації та розпорядження (зняття з обліку, продажу за ціну та на умовах, на його розсуд, при умові попередньої сплати податку з доходів фізичних осіб, проходження техогляду, страхування, здачі в найм (оренду), застави, переобладнування транспортного засобу) належним [PERSON] на праві власності, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ТСЦ 5142 04.02.2020, дата першої реєстрації 25.12.2008, транспортним засобом (загальний легковий - загальний пасажирський-В) марки Volkswagen Transporter, випуску 2004 року, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номерний знак [NUMBER] , зареєстрованим ТСЦ 5142 04.02.2020, що підтверджується нотаріально посвідченою довіреністю від 26.06.2020. Довіреність дійсна до 26.12.2020 з правом передоручення та скасування довіреності, виданої в порядку передоручення (а.с. 15-16). Згідно витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів, автомобіль марки Volkswagen Transporter, випуску 2004 року, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] зареєстрований за [PERSON] з 04.02.2020 (а.с. 25-26). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Статтею 41\~Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 317, 319\~ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Статтею 330\~ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388\~ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Згідно зі статтею 387\~ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де [PERSON] » - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Частина перша статті 388\~ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12\~ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388\~ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Указане тлумачення частини першої статті 388\~ЦК України є сталим у правовій доктрині та судовій практиці. Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то за загальним правилом вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи. Під неправомірним заволодінням потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі. За змістом пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Відповідно, фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого в такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (довіреності, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено. У випадку, коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно. Отже, у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно. Вищевикладене дає підстави для висновку, що у випадку, якщо власник із власної волі передав (вручив) рухому річ іншій особі, що мало наслідком позбавлення можливості впливу на таку річ, таку ситуацію слід кваліфікувати як вибуття рухомої речі з володіння власника за його волею. Не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) таким, що відбулося не з його волі в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388\~ЦК України у випадку передачі майна власником іншій особі в користування. Якщо воля на передачу володіння мала місце і потім відповідна річ була відчужена (неважливо - особою, якій власник передав володіння, чи будь-якою іншою особою), то задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача цієї речі виключається. При цьому відсутні підстави стверджувати, що має йтися лише про таку втрату володіння річчю з волі власника, яка зумовлена наданням власником іншій особі права розпоряджатися цією річчю, адже змішування волі власника на передання речі у фактичне володіння іншої особи та мотивів такого передання є неприпустимим. Так само не має значення, чи була відповідна річ передана власником у володіння іншої особи на певному правовому титулі чи без установлення такого. Цей підхід ґрунтується на давній максимі германського права «Hand muss Hand wahren» (нім.: «рука за руку відповідає»), що означає: лише речі, які буквально вийшли з рук власника проти його волі, можуть бути витребувані. Натомість речі, які були власником добровільно передані особі, яка їх відчужила (чи втратила з подальшим відчуженням іншою особою), не можуть бути витребувані в добросовісного набувача. Власник речі (у даному випадку автомобіля) повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає. Подібні висновки щодо неможливості витребування майна у добросовісного набувача із застосуванням правового механізму, передбаченого статтею 388 ЦК України, у випадку добровільної передачі автомобіля у тимчасове користування, тобто за наявності відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі також було висловлено Верховним Судом: у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02 червня 2021 року у справі № 761/44057/19 (провадження № 61-19405св20) та у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 липня 2023 року у справі № 753/18555/19 (провадження № 61-4246св23). Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11.12.2023 у справі №752/5281/20 (провадження №61-1371сво23). Подаючи позов до суду, позивач зазначив підставою такого звернення ст. 387 ЦК України, відповідно до якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Тобто даною нормою передбачено право власника майна на його витребування із чужого незаконного володіння як спосіб цивільно-правового захисту права власності. Власник майна повинен довести, а суд встановити факти, які не тільки доводять право власності позивача на майно, а і його право на витребування цього майна: вибуття майна з володіння позивача і знаходження його у відповідача, незаконність володіння відповідачем майном позивача, відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально - правових відносин щодо спірного майна. Предметом такого позову за цією статтею є вимога власника, який не володіє майном, до особи, яка незаконно заволоділа цим майном. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07 лютого 2014 року №5, застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Разом з тим, як встановив суд, вимоги ст. 387 ЦК України на правовідносини, що виникли між сторонами не поширюються, оскільки позивачем не доведено, що відповідач без достатньої правової підстави заволодів майном. Так, судом встановлено, що спірний автомобіль перебував у користуванні відповідача на підставі доручення, тобто на достатній правовій підставі, передбаченій законом. Діюче цивільне законодавство визначає, що при зверненні особи до суду за захистом порушеного права, позивач повинен довести обставини, які мають значення для справи та надати відповідні докази, що підлягають оцінці судом. Зокрема, відповідно до ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На суд покладається обов`язок розгляду цивільної справи в межах заявлених сторонами вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Враховуючи, викладене, суд дії позивача розцінює як дії власника транспортного засобу, який із власної волі передав (вручив) рухому річ автомобіль, іншій особі відповідачу, що мало наслідком позбавлення можливості впливу на даний автомобіль. Відповідно, таку ситуацію суд кваліфікує як вибуття рухомої речі - автомобіля з володіння власника (позивача [PERSON] ) саме за його волею. Стороною позивача не доведено, що спірний автомобіль «вийшов з рук» позивача до відповідача проти його ( [PERSON] ) волі. Навпаки, у даному випадку позивач як власник автомобіля за власним бажанням і волею передав своє майно відповідачу, чим поніс ризик обрання контрагента, якому він вирішив довірити своє майно. Встановивши, що спірний автомобіль вибув з володіння [PERSON] з його волі, суд приходить до висновку про те, що ця обставина виключає можливість витребування майна шляхом віндикації, на підставі статті 388 ЦК України. За змістом статей 15 і 16\~Цивільного кодексу\~України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відповідно до частини другої статті 16\~цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої статті 16 ЦК України). Згідно з частиною першою та другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Результат аналізу вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд, відповідно до викладеної в позові вимоги позивача, може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. аналогічні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 рудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17(пункт 56), від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (пункт 33.2), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 58), від 3 серпня 2022 року у справі № 910/9627/20 (пункт 8.45)). Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (пункти 69 та 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 750/3917/17 (провадження № 14-24цс20) вказано, що особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту. Таким чином, з урахуванням того, що у даному випадку відбулась добровільна передача позивачем спірного автомобіля у користування відповідача та спірне майно вибуло з власності позивача з його волі, то суд приходить до висновку про неможливість захисту прав та інтересів позивача у спосіб витребування майна із застосуванням правового механізму, передбаченого статтею 388 ЦК України. Вищевказане є підставою для відмови у даному цивільному позові. Зокрема, обраний позивачем спосіб захисту є неналежним та неефективним, що має своїм наслідком відмову в задоволенні заявлених ним позовних вимог. Підсумовуючи, суд вважає за доцільне зазначити, що хоча у даному випадку обраний стороною позивача спосіб захисту є невірним, однак позивач не позбавлений можливості звернутися до суду за захистом своїх прав в інший спосіб, зокрема шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він добровільно передав транспортний засіб. Підсумовуючи вищенаведене, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, виходячи із системного аналізу положень чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, заявлених позивачем [PERSON] . Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, в тому числі зі сплати судового збору та витрати на професійну правничу допомогу, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed