Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-17 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Металургсерсвіс Плюс» (далі по тексту ТОВ «Металургсерсвіс Плюс») та просить стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні за 2019, 2020 роки в сумі 8\~806,08 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 15.05.2020 по день фактичного розрахунку, який на день підпису позовної заяви 15.12.2023 складає 164\~747,08 грн. В обґрунтування\~позову посилався\~на те,\~що з 29.08.2019 по 15.05.2020 він знаходився у трудових відносинах з ТОВ «Металургсерсвіс Плюс», працював на посаді бункерувальника 5 розряду. Позивач стверджує, що під час звільнення з ним не було проведено повного розрахунку, не компенсовано не використані відпустки за 2019, 2020 роки. У день звільнення позивача, 15.05.2020, відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми належні при звільненні та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ст. 116 КЗпП України. Ухвалою суду від 09 лютого 2024 року позовну заяву залишено без руху з пропозицією позивачу усунути недоліки. 19 лютого 2024 року недоліки було усунуто та ухвалою суду від 26 лютого 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач ТОВ «Металургсерсвіс Плюс» скористався правом подання відзиву до суду та 15 березня 2024 року о 16:20 год. (п`ятниця) представником відповідача [PERSON] у системі «Електронний суд» сформовано відзив на позовну заяву, який було зареєстровано судом 18 березня 2024 року (понеділок). В обґрунтування якого зазначено, що Позивач був прийнятий на посаду бункерувальника 29.08.2019, про що було прийнято Наказ №108-К від 28.08.2019 про прийняття його на роботу. 15.05.2020 на підставі заяви [PERSON] з проханням звільнити його з посади бункерувальника було оформлено Наказ №69-К від 15.05.2020 про припинення трудового договору. Згідно Наказу №69-К від 15.05.2020 про припинення трудового договору (контракту) зазначено, що [PERSON] було виплачена компенсація за невикористану щорічну основну відпустку в період роботи з 29.08.2019 по 15.05.2020 за 14 календарних дні, додаткову відпустку в період роботи з 29.08.2019 по 15.05.2020 за 10 календарних днів (Згідно Наказу №9 від 28.06.2019 «Про результати атестації робочих місць» 16 к. днів на рік). Загальна кількість невикористаної відпустки 24 календарних днів. Сума компенсації, яку було сплачено Позивачу у день звільнення 15.05.2020 у розмірі 2\~719,87 грн., також підтверджується відомістю №214 від 15.05.2020 та розрахунковим листом за травень 2020 року. Відповідно п. 11 гл. 10 «Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях» [PERSON] під підпис було ознайомлено з розпорядчим документом з кадрових питань, а саме з Наказом №69-К від 15.05.2020, в якому зазначена інформація про нарахування за невикористану відпустку працівника. Повний розрахунок з Позивачем під час звільнення був проведений, виплачена компенсація за невикористану щорічну основну відпустку в період роботи з 29.08.2019 по 15.05.2020 за 14 календарних днів, додаткову відпустку в період роботи з 29.08.2019 по 15.05.2020 за 10 календарних днів. Так як [PERSON] з 01.04.2020 до моменту звільнення, а саме до 15.05.2020, знаходився у відпустці без збереження заробітної плати, що підтверджується Наказом №15/3 від 31.03.2020, Наказом №19/3 від 24.04.2020, Наказом №21-к від 08.05.2020 та його заявами від 31.03.2020, від 24.04.2020, 08.05.2020, за цей проміжок часу нарахувань заробітної плати не передбачалося. При звільнені була виплачена лише невикористана відпустка. У розрахунковому листі зазначено, що за травень 2020 року нараховано 24 календарних днів з компенсацією 3\~378,72 гривні, з яких утримано ПДФО 608,17 гривень, військовий збір 50,68 гривень, тобто всього утримано 658,85 гривень, та виплачена компенсація на картку [PERSON] 2\~719,87 гривень, згідно платіжної інструкції №SAL1325971 від 15.05.2020. [PERSON] у позові було зазначено, що він має право на компенсацію за період роботи за 2019 та 2020 рік 48 календарних днів, але акцентуємо увагу згідно ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Позивачем відповідно відпрацьовано неповний календарний рік з 29.08.2019 по 15.05.2020, з яких з 01.04.2020 по 15.05.2020 він був у відпустці без збереження заробітної плати за угодою сторін та згідно ч. 4 ст. 26 Закону України «Про відпустки» час перебування у відпустках, зазначених у частинах першій і третій цієї статті, не зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 цього Закону. Тобто, у [PERSON] є право на 14 календарних днів щорічної відпуски та 10 календарних днів додаткової відпустки, на підставі Наказу №9 від 28.06.2019 «Про результати атестації робочих місць» за шкідливі умови праці. Таким чином, Відповідачем були виконані всі дії, які передбачені Законом України «Про відпустки» та Кодексом законів про працю. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні 15.05.2020 по день фактичного розрахунку, який на день підпису позовної заяв, а саме 15.12.2023, то дані вимоги не підлягають задоволенню в зв`язку з наступним: Позивач не наводить жодних правових підстав, що він має право на таке відшкодування та виплати з даної дати йому середнього заробітку. Таким чином, вищезазначені позовні вимоги про стягнення середнього заробітку також не можуть бути стягнуті одночасно з відповідача, оскільки це є подвійним стягненням і не співмірне з правами працівника. Крім того, відповідно до положень ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як видно з позову, позивач зазначає, що знав про своє звільнення ще 15.05.2020, оскільки написав відповідну заяву про звільнення його за угодою сторін від 15.05.2020, а тому, якщо він вважав, що його права були порушені при звільнені (яке фактично відбулося 15.05.2020), строк для звернення до суду з даними позовними вимогами стік ще 15.06.2020, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Таким чином, дані обстави свідчать про необґрунтованість та неправомірність позовних вимог [PERSON] про стягнення з ТОВ «Металургсерсвіс Плюс» будь-якого середнього заробітку, та те, що він пропустив без поважних причин строк для пред`явлення даних позовних вимог є підставою для відмови в задоволенні цих позовних вимог в повному об`ємі. Товариство доходить висновку, що позовна заява [PERSON] є необґрунтованою, надуманою і такою, що не підлягає задоволенню. У судове засідання сторони у справі не з`явились. Позивач [PERSON] звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягав з підстав, викладених у позові. Повноважний представника\~ТОВ «Металургсерсвіс\~Плюс»у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Дослідивши подані документи і матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. Згідно з частиною першої статті 15 та частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як встановлено судом та не оспорюється учасниками процесу, [PERSON] був прийнятий на посаду бункерувальника 29.08.2019, про що свідчить запис 10 у трудовій книжці позивача та Наказ (Розпорядження) №108-К-0000000217 від 28.08.2019 про прийняття його на роботу. 15.05.2020 на підставі заяви [PERSON] з проханням його звільнити за угодою сторін за ст. 36 п. 1 КЗпП України, останнього було звільнено, про що свідчить запис 12 у трудовій книжці позивача та Наказ (Розпорядження) №69-К-0000000217 від 15.05.2020 про припинення трудового договору (контракту). Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені уст. 116 КЗпП України. Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною першою ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Як вбачається з тексту (Розпорядження) №69-К-0000000217 від 15.05.2020 про припинення трудового договору (контракту) [PERSON] : «Виплачено компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку в період роботи з 29.08.2019 р. по 15.05.2020р. за 14 календарних днів, додаткову відпустку в період роботи з 29.08.2019 р. по 15.05.2020р. за 10 календарних днів (Згідно Наказу №9 від 28.06.2019 р. «Про результати атестації робочих місць» 16 к. днів на рік). Загальна кількість невикористаної відпустки 24 календарних днів.». Відповідно п. 11 гл. 10 розділу ІІ «Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях» [PERSON] під підпис було ознайомлено з розпорядчим документом з кадрових питань, а саме з Наказом №69-К від 15.05.2020, про свідчить його підпис у наказі та не спростовано Позивачем. Сума компенсації, яку було нараховано Позивачу у день звільнення 15.05.2020 у розмірі 2\~719,87 грн. також підтверджується відомістю №214 від 15.05.2020 та розрахунковим листом за травень 2020 року, з якого вбачається, що [PERSON] була нараховано у травні 2020 року компенсацію за 24 календарних днів відпустки у розмірі 3\~378,72 гривні, з яких утримано ПДФО 608,17 гривень, військовий збір 50,68 гривень, всього утримано 658,85 гривень; сума до виплати становить 2\~719,87 гривень. Вказана сума була перерахована на картку [PERSON] , що підтверджується платіжною інструкцією №SAL1325971 від 15.05.2020 та випискою з рахунку приватного клієнта №0325/980/1251505/19 (виплата зайшла на карту позивача 15.05.2020 о 15:48). Суд погоджується з запереченням представника відповідача щодо кількості днів відпустки, які підлягали компенсації. Так як Позивачем відпрацьовано неповний календарний рік з 29.08.2019 по 15.05.2020, з яких з 01.04.2020 по 15.05.2020 він був у відпустці без збереження заробітної плати за угодою сторін (даний факт підтверджено даними Відповідачем доказами, а саме Наказом №15/3-К-0000000217 від 31.03.2020, Наказом №19/3-К-0000000217 від 24.04.2020, Наказом №21-К-0000000217 від 08.05.2020 та заявами Позивача від 31.03.2020, від 24.04.2020, 08.05.2020) та згідно ч. 4 ст. 26 Закону України «Про відпустки» час перебування у відпустках, зазначених у частинах першій і третій цієї статті, не зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 цього Закону. Тобто, у [PERSON] дійсно було право на 14 календарних днів щорічної відпуски та 10 календарних днів додаткової відпустки, на підставі Наказу №9 від 28.06.2019 «Про результати атестації робочих місць» за шкідливі умови праці. З огляду на викладене вище, суд вважає, що стороною відповідача було надано належні та допустимі докази того, що Відповідач при звільненні Позивача дотримався вимог чинного законодавства, зокрема, ст. 116 КЗпП України, та виплатив [PERSON] у день звільнення всі суми, що належали йому від товариства. Тому позовна вимога про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні не підлягає задоволенню. Як і не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки є похідної від первісної позовної вимоги. Щодо вимоги представника відповідача про застосування строку позовної давності до вимог позивача, суд вважає за необхідне виходити з наступного. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, до 19.07.2022 ч. 1 ст. 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, було встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом із цим, ч. 2 ст. 233 КЗпП України, в редакції, чинній до 19.07.2022, було встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, до 19.07.2022 право на звернення до суду з позовом щодо нарахування та виплати (стягнення) належної заробітної плати не обмежувалось будь-яким строком. Разом з тим, Законом України від 01.07.2022 №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19.07.2022, статтю 233\~КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (частина 1 статті 233 КЗпП України). Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116) (частина 2 статті 233 КЗпП України)». Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, суд доходить висновку про поширення дії частини першої статті 233\~КЗпП України в редакції Закону України\~від 01.07.2022\~№2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності. Аналогічний висновок викладено у рішенні Верховного Суду від 06.04.2023 у справі №260/3564/22, залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2023. Відтак, починаючи з 19.07.2022 обмежено строк звернення до суду з позовами щодо виплати заробітної плати трьома місяцями з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, а якщо це стосується виплати заробітної плати та всіх інших сум, що належать працівникові при звільненні, звільненому працівникові трьома місяцями з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. При цьому, пунктом 1 глави ХІХ\~"Прикінцеві\~положення"\~Кодексу законів\~про працю\~України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету\~Міністрів України\~від 27.06.2023\~№651\~"Про\~відміну на\~всій території\~України карантину,\~встановленого з\~метою запобігання\~поширенню на\~території України\~гострої респіраторної\~хвороби COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2" відмінено\~з 24\~години 00\~хвилин 30.06.2023\~на всій\~території України\~карантин,\~встановлений з\~12.03.2020постановою\~Кабінету Міністрів\~України №211\~від 11.03.2020\~"Про\~запобігання поширенню\~на території\~України гострої\~респіраторної хвороби\~COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2" (зі змінами), з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Отже, в силу приписів пункту 1 глави ХІХ\~"Прикінцеві\~положення"\~КЗпП України строк на звернення до суду з позовами щодо нарахування та виплати (стягнення) належної заробітної плати був продовжений до завершення карантину, тобто до 30.06.2023. Поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась до суду з позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 120/5780/20-а, від 02.12.2021 у справі № 640/20314/20. Суд враховує,\~що до\~19.07.2022КЗпП\~України законодавець не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями. Суд звертає увагу, що практика судів щодо визначення редакції частини другої статті 233 КЗпП України, яку належить застосовувати, є різною. Верховний Суд у постанові від 27.04.2023 у справі № 300/4201/22 вказав, що на момент порушення прав позивача в частині ненарахування та невиплати заробітної плати в належному розмірі частина друга статті 233\~КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком, а тому вона і підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Разом з тим, в ухвалі Верховного Суду від 07.12.2023 у справі № 990/242/23 вказано, що з 19.07.2022 для звернення з таким позовом до суду передбачено тримісячний строк (частина перша статті 233 КЗпП України), відлік якого треба починати з 19.07.2022. Таким чином, існує різна позиція щодо редакції частини другої статті 233 КЗпП України, яку належить застосовувати. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, враховуючи, що спірні правові відносини виникли до 19.07.2022, позивач не може бути обмежений будь-яким строком, а тому суд вважає, що відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності до вимог позивача. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Суд, аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи заперечення відповідача, викладене у відзиві на позов, яке вважає обґрунтованим, приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до положень ст.\~141\~ЦПК України віднести витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача.

Outcome: dismissed