Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-09 00:00:00

24.10.2023 року до суду звернувся позивач, [PERSON] , з позовом про визнання права власності за набувальною давністю до відповідача, Верхньодніпровської міської об`єднаної територіальної громади. 25.10.2023 року ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовчому судовому засіданні на 20.12.2023 року. 20.12.2023 року в підготовчому судовому засіданні оголошена перерва до 22.01.2024 року в зв`язку з задоволенням клопотання позивача про надання строку для уточнення позовних вимог. 26.12.2023 року позивачем подана уточнена позовна заява, згідно якої відповідачами визначені Верхньодніпровська міська рада, [PERSON] і [PERSON] , яка прийнята ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04 січня 2024 року. 22.01.2024 року розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений на 13.03.2024 року в зв`язку з неявкою відповідачів, [PERSON] і [PERSON] 13.03.2024 року закінчене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду на 13.03.2024 року. 13.03.2024 року в судовому засіданні оголошена перерва до 10.04.2024 року для виклику свідків. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України. 10.04.2024 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення. Згідно поданої позовної заяви позивач просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на частини житлового будинку загальною площею 74.7 кв.м. з прилеглими до нього будівлями і спорудами, розташований на земельній ділянці по фактичному користуванню для обслуговування будинку загальною площею 0.1563 га по [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилаючись на наступне: на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 червня 2012 року він є власником частини житлового будинку садибного типу [ADDRESS] з прилеглими до нього будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Дане свідоцтво видане державним нотаріусом Першої Кам`янскьої державної нотаріальної контори Дніпропетровської області 25.06.2012 року та зареєстроване в реєстрі за № 1-144, спадкова справа № 587/2009. Спадщина на яку видане дане свідоцтво складається з частини вищезазначеного будинку, належного його померлій матері. Інша частина спірного домоволодіння належить його вітчиму - [PERSON] , який помер [INFO] . На день смерті вітчим проживав в будинку розташованому за адресою: [ADDRESS] . За три місяці до цього , а саме: [INFO] , померла його мати, [PERSON] , яка була дружиною його вітчима та на день смерті також проживала за вищевказаною адресою. Перебуваючи в шлюбі та проживаючи однією сім`єю мати та вітчим знесли старий будинок за адресою: [ADDRESS] , який належав вітчиму на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.1972 року, та у 1992 році побудували новий будинок. який у відповідності до положень ч. 1 ст. 22 КпШС, став спільною сумісною власністю подружжя. За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29.08.2011 року у справі №2-136/2011, визнано частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , спадковим майном після смерті, [PERSON] , померлої [INFO] , а його визнано спадкоємцем першої черги після смерті матері. Крім цього зазначеним рішенням суду було відмовлено у задоволенні позовних вимог спадкоємцям його вітчима, [PERSON] ,. і [PERSON] , які просили визнати за ними право власності на частину домоволодіння в порядку спадкування. Рішення набрало законної сили 09.09.2011 року. За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2010 року у справі № 2-1078/2010 спадкоємцям [PERSON] ,. і [PERSON] , було відмовлено у задоволенні позовних вимог про встановлення додаткового строку на подачу заяви про прийняття спадщини, після померлого [INFO] [PERSON] . Рішення набрало законної сили 01.06 2011 року. Таким чином частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , з прилеглими до нього будівлями і спорудами належать померлому [INFO] його вітчиму [PERSON] .. Після смерті матері і вітчима він самостійно утримує даний будинок, проживає в ньому та веде господарство. Він добросовісно, безперервно та відкрито користується даним нерухомим майном в цілому, доглядає за будинком, утримує його, постійно робить поточний і капітальний ремонт. Оформити спадщину на іншу частину будинку він не має можливості, оскільки вона належить особі. \~ \~ \~ \~його вітчиму, який не є його родичем, що й стало підставою звернення до суду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, давши пояснення фактично установлені матеріалами справи. Також пояснив, що він допомагав будувати даний будинок своїй покійній матері та вітчиму. Власником частини будинку був його вітчим, який помер пізніше від його матері. Після смерті батьків він проживає в цьому будинку, доглядає його, садить город, утримує великий садок, держить господарство. Відповідачі навіть при житті вітчима не приїздили до будинку та не надавали будь-якої допомоги своєму батькові. Лише син вітчима [PERSON] , одного разу був проїздом, але матеріальну допомогу надав йому батько, покійний [PERSON] , а не він батькові. Після того, як відповідачам відмовили у спадщині на зазначене домоволодіння, він взагалі втратив з ними зв`язок. Оскільки він більше десяти років володіє, користується та утримує дане домоволодіння, просить визнати за ним право власності на його частину, якам належала його вітчиму за набувальною давністю. Відповідач, представник Верхньодніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи в його відсутність . Будь-яких заперечень з приводу задоволення позовних вимог не має. Відповідачі, [PERSON] , і [PERSON] , в судове засідання не з`явилися, про дату час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, шляхом виставлення інформації на офіційному сайті с удової влади. Відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини Між сторонами виникли правовідносини із права власності на нерухоме майно. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 червня 2012 року позивач є власником частини житлового будинку садибного типу [ADDRESS] з прилеглими до нього будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Дане свідоцтво видане державним нотаріусом Першох кам`янскьої державної нотаріальної контори Дніпропетровської області 25.06.2012 року та зареєстроване в реєстрі за № 1-144, спадкова справа № 587/2009. Спадщина на яку видане дане свідоцтво складається з частини вищезазначеного будинку, належного його померлій матері, що підтверджується копією с свідоцтва про право на спадщину. Інша частина спірного домоволодіння належить вітчиму позивача - [PERSON] , який помер [INFO] , та на день смерті проживав в будинку розташованому за адресою: [ADDRESS] . [INFO] , померла мати позивача , [PERSON] , яка була дружиною [PERSON] , та не день смерті також проживала за вищевказаною адресою. Перебуваючи в шлюбі та проживаючи однією сім`єю мати та вітчим позивача знесли старий будинок за адресою: [ADDRESS] , який належав вітчиму на підставі договору купівлі-продажу від 20.07.1972 року та у 1992 році побудували новий будинок, який у відповідності до положень ч. 1 ст. 22 КпШС, став спільною сумісною власністю подружжя, що підтверджується копією договору купівлі продажу та витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права вланості. За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29.08.2011 року у справі №2-136/2011, визнано частину домоволодіння. розташованого за адресою: [ADDRESS] , спадковим майном після смерті, [PERSON] , померлої [INFO] , а його визнано спадкоємцем першої черги після смерті матері, що підтверджується копією рішення суду . Крім цього зазначеним рішенням суду було відмовлено у задоволенні позовних вимог спадкоємцям його вітчима. [PERSON] ,. і [PERSON] , які просили визнати за ними право власності на частину домоволодіння в порядку спадкування. Рішення набрало законної сили 09.09.2011 року. За рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 грудня 2010 року у справі № 2-1078/2010 спадкоємцям [PERSON] ,. і [PERSON] , було відмовлено у задоволенні позовних вимог про встановлення додаткового строку на подачу заяви про прийняття спадщини, після померлого [INFO] [PERSON] . Рішення набрало законної сили 01.06 2011 року, що підтверджується копіє рішення суду. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України - Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , з прилеглими до нього будівлями і спорудами належать померлому [INFO] вітчимові позивача- [PERSON] . За доводами позивача після смерті матері і вітчима він самостійно утримує даний будинок, проживає в ньому та веде господарство. Він добросовісно, безперервно та відкрито користується даним нерухомим майном в цілому, доглядає за будинком, утримує його, постійно робить поточний і капітальний ремонт. Оформити спадщину на іншу частину будинку він не має можливості, оскільки вона належить особі. \~ \~ \~ \~його вітчиму, який не є його родичем Тому позивач просить визнати за ним право власності на вказаний будинок за набувальною давністю. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.ст.321,328 ЦК України право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Факт відкритого, безперервного та добросовісного користування позивачем зазначеним вище будинком підтверджується показаннями свідків: [PERSON] ,. [PERSON] , [PERSON] . Так свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що вона проживає по сусідству з позивачем. Після смерті батьків, позивач доглядає за даним будинком, садить город, доглядає за будинком. Крім позивача більш ніхто за даним будинком не доглядає. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснив, що він проживає з позивачем по сусідству, через одну хату. Позивач утримує будинок в належному стані, садить город, обрізає дерева. Будинок перебуває в доглянутому стані. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні пояснив, що він проживає з 2000 року в будинку напроти позивача. За будинком здійснює догляд лише позивач. Позивач приймав участь в будівництві цього будинку. На даний час також утримує будинок в належному стані, постійно завозить будівельні матеріали, щось ремонтує, клеїть шпалери. Будь-яких інших осіб, які претендували на даний будинок, чи приймали участь в його утриманні він не бачив. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК) (п. 9 Постанови). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю, (п. 11 Постанови) Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 4, 5 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади, (п. 13 Постанови) Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень") (п. 14 Постанови). Враховуючи, що позивач [PERSON] , більше десяти років після смерті вітчима, який помер [INFO] та після припинення спорів з приводу належної вітчиму частини домоволодіння. дата набрання останнім рішенням суду чинності, 09.09.2011 року, відкрито, безперервно володіє житловим будинком [ADDRESS] . Добросовісно заволодів наявним майном: успадкувавши його частину після смерті матері. Володіє даним домоволодінням в цілому відкрито, здійснює поточний ремонт та догляд будинку. Володіння позивачем зазначеним вище будинком відоме як посадовим особам міської ради, так і сусідам та іншим особам. І будь-які особи не оспорюють володіння позивача даним майном. Володіння позивача зазначеним вище будинком є непреривним, так як позивач не покидав зазначене домоволодіння протягом всього цього часу,починаючи з 2009 року, відповідно наявні всі правові підстави для визнання за ним в судовому порядку права власності на 3/4 частини зазначеного вище домоволодіння за набувальною давністю. На підставі чого суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору підлягають покладенню на позивача.

Outcome: approved