Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання договору недійсним. Вимоги позову обґрунтовує тим, що Громадянин України [PERSON] та Громадянка Російської Федерації [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.11.2017 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, серія [NUMBER] , виданим Шевченківським районним у місті Києві відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Під час шлюбу у сторін народилася донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 06 лютого 2019 року, про що в Книзі реєстрації народжень 06 лютого 2019 року зроблено відповідний актовий запис за № 294. Зазначена дитина [PERSON] була зареєстрована громадянкою України згідно із рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області ВІД 12.07.2019 року, що підтверджується Довідкою про реєстрацією особи громадянином України №2212/2019 від 01.08.2019р. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 липня 2023 року по справі №754/6223/23 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 30.11.2017 Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, за актовим записом № 2410. В лютому 2023 року Сторонами було укладено Договір між батьками щодо здійснення батьківських прав, визначення місця проживання, участі у вихованні дитини та сплату аліментів від 24 лютого 2023 року посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріально округу Федоренком Едуардом Юрійовичем за реєстровим № 451. Згідно п. 1.2. цього Договору, цим договором сторони дійшли спільної згоди щодо врегулювання їх відносин, а саме про: визначення місця проживання дитини та порядок сплати аліментів на її утримання. На момент укладення спірного Договору Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно п. 2.2. Договору Сторони дійшли взаємної згоди, що з моменту укладення цього договору тимчасовим місцем проживання дитини буде місце проживання Матері. Відповідно до п.2.3 Договору аліменти сплачуються Батьком щомісяця у вигляді грошової суми в гривнях, розмір якої за домовленістю сторін встановлений у розмірі 1 000, 00 (одна тисяча) Євро за офіційним курсом гривні щодо іноземних валют, встановлений НБУ на день, а також здійснює інші виплати, встановлені цим договором. Надалі Сторонами була укладена Додаткова угода від 19 квітня 2023 року до Договору між батьками щодо здійснення батьківських прав, визначення місця проживання, участі у вихованні дитини та сплату аліментів від 24 лютого 2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Федоренком Едуардом Юрійовичем за реєстровим №451 (копія Додаткової угоди від 19.04.2023р додається), якою : Пункт 1.4 Договору змінено та викладено у наступній редакції: «Строк дії Договору становить 14 (чотирнадцять) календарних місяців, тобто діє до 24 квітня 2024 року». Пункт 2.2 Договору змінено та викладено у наступній редакції: «Сторони дійшли взаємної згоди, що спільно беруть участь у виховані дитини, [PERSON] , [INFO] , орієнтуючись на участь у виховані та час, проведений з дитиною, за принципом один до одного, тобто половина часу дитина перебуває, проживає з Батьком за місцем його проживання чи перебування, половину часу дитина перебуває, проживає з Матір`ю, за місцем її проживання чи перебування, в порядку та з урахуванням особливостей та умов, викладених в п.3.1.1 Договору». Пункт Договору 3.1.1 викладено у наступній редакції: «За погодженням з Батьком виходячи, із принципу рівності Батьків у їх участі щодо виховання Дитини, доставляти Дитину до місця перебування Батька та залишати її з ним на нижчезазначені календарні періоди часу, виходячи із наступного погодженого Сторонами графіку: 3 14 квітня 2023 року по 01 серпня 2023 року Дитина перебуває та безперервно перебуває з Батьком; З 02 серпня 2023 року по 01 грудня 2023 року Дитина перебуває та безперервно перебуває з Матір`ю; З 02 грудня 2023 року по 24 березня 2024 року Дитина перебуває та безперервно перебуває з Батьком. Подальші періоди, порядок та умови перебування Дитини у кожного з батьків визначатимуться Сторонами додатково, в т.ч. й шляхом укладення Сторонами окремої Додаткової угоди до Договору.» Крім того, Договір доповнено пунктом 3.4., відповідно до якого батьки зобов`язуються, зокрема: Не використовувати під час спілкування із дитиною або у присутності дитини нецензурні вирази, лайливі слова. Не вживати у присутності дитини алкогольні напої та не спілкуватися із дитиною у стані алкогольного або токсичного сп`яніння. При пересуванні з дитиною у транспортному засобі не допускати рівня гучності музики, який може негативно вплинути на органи слуху дитини. Не використовувати для виховання дитини фізичні покарання, підвищений голос або інші засоби, що можуть заподіяти дитині моральну та/або психологічну шкоду. Не налаштовувати прямо або опосередковано Дитину проти другого з батьків або його родичів. Кожен з батьків під час проживання з ним зобов`язаний забезпечити дитині можливість виховання в дошкільному навчальному закладі освіти, а також навчання у середній школі для отримання базової середньої освіти із поглибленням вивчення англійської мови. У період перебування дитини чи у батька чи у матері, вони зобов`язуються забезпечити дошкільну освіту (садочок) та шкільну освіту для отримання документа про освіти, що визнається за законодавством України чи країни перебування дитини. 3.4.9. У період перебування дитини у одного з батьків, той з батьків, у кого перебуває дитина, зобов`язаний до початку занять у школі навчати дитину англійській мові шляхом залучення викладачів (репетиторів) або залучення дитини до занять у спеціалізованих закладах, не рідше 2 разів на тиждень. Виключенням щодо вимоги для проведення таких занять може бути стан здоров`я дитини або істотні обставини, які об`єктивно унеможливлюють виконання даної вимоги та які перебувають поза контролем та/або поза волею того з Батьків, з ким на той час перебуває дитина. 3.4.12. У період перебування дитини у одного з батьків, той з батьків, у кого перебуває дитина, зобов`язується не палити у приміщеннях, де знаходиться дитина, а також сумісних приміщеннях за виключенням відокремленого балкона, тераси або подібних відкритих приміщень на свіжому повітрі й лише за умови відсутності Дитини в таких відкритих приміщеннях. В будь-яких випадках кожен із батьків у період перебування з ним дитини зобов`язується утримуватися від паління, в т.ч. й електронних цигарок та електронних засобів паління, у разі якщо таке паління неможливо здійснювати без знаходження батька або матері поза зоною прямого візуального спостереження дитиною процесу. Вищезазначені умови Договору (з урахуванням Додаткової угоди від 19.04.2023р. до нього) не виконуються та були порушені матір`ю Дитини - [PERSON] (Відповідачкою). З 2023 року у зв`язку з неналежним доглядом та вихованням за дитиною зі сторони Відповідача, малолітня [PERSON] постійно проживає зі своїм батьком - [PERSON] , що підтверджується Актом обстеження умов проживання № 27 від 18 травня 2023 року, складеного начальником Служби у справах дітей Козинської селищної ради Кучерук Олесі, головного спеціаліста Служби у справах дітей Козинської селищної ради Катерини Ковальчук. Відповідно до даного Акту обстеження умов проживання умови проживання дитини задовільні та відповідають повністю її інтересам. Щодо відсутності істотних умов Договору: Звертаємо увагу, що Сторонами не узгоджено істотних умов, а саме умов щодо врегулювання виїзду дитини за кордон із матір`ю. Після укладення оспорюваного Договору [PERSON] час від часу погрожує вивезти дитину [PERSON] до Росії. В ході зафіксованих (шляхом відеозаписів) Позивачем аудіо та відеорозмов (за допомогою мобільного застосунку «Вайбер») між [PERSON] та [PERSON] , остання постійно погрожує вивезти їх спільну дитину - [PERSON] до Росії, обмежити у повному обсязі спілкування дитини з Батьком тощо, тобто, фактично викрасти дитину. Оскільки, Відповідачка є громадянкою Російської Федерації, то існує реальна загроза безперешкодного вивезення нею Дитини до Росії - держави агресора, яка в лютому 2022 року розпочала повномасштабну війну з Україною. Крім того, зазначене підтверджується показаннями гр-на [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса реєстрації: [ADDRESS] ), який є діловим партнером [PERSON] , та який 16 червня 2023 року надав в письмовому вигляді відповідні показання, які були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пінчук О.В. зареєстровано в реєстрі №386. Відповідно до абз.13 п. 2-3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. При цьому в разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану рішення щодо надання дозволу на виїзд за межі України особі чоловічої статі, яка супроводжує дитину, яка не досягла 16-річного віку, приймається з урахуванням приналежності супроводжуючої особи до переліку категорій осіб, які звільнені від військової служби та мобілізації, за наявності у неї підтвердних документів. Отже, Відповідач має цілком визначений намір та реальну можливість вивезти дитину за межі України, зокрема, на територію РФ, користуючись існуючою на сьогодні в законодавстві України можливістю такого вивезення без наявності нотаріального дозволу батька. Таким чином, враховуючи воєнний стан та правила перетинання державного кордону громадянами України, [PERSON] матиме реальну можливість вивезти дитину - [PERSON] за межі України, в т.ч., на територію РФ, а батько - [PERSON] може ніколи не побачити власну доньку. При цьому, умови щодо вивезення дитини за кордон не були врегулюванні сторонами, оскільки Відповідач зобов`язувалась не здійснювати дій щодо зміни місця проживання дитини, погоджувати усі дії щодо спільної дитини з Позивачем та діяти відповідно до умов оспорюваного Договору, та відповідно графіку зустрічей з дитиною. Звертаємо увагу також, на те, що до моменту укладення Додаткової угоди до Договору, місцем проживання дитини було місце проживання Матері та розмір аліментів становив 1000,00 (одна тисяча) Євро, що свідчить довіру Позивача та сподівання на добросовісність Відповідача. З наведених в даному позові обставин вбачається, що Відповідач не мала наміру виконувати умови Договору. [PERSON] , всупереч вимогам закону, моральним засадам та умовам Договору на постійній основі вживає алкогольні напої у присутності Дитини та керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння при перевезені Дитини. Ці обставини підтверджує громадянка України [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса реєстрації: [ADDRESS] ), яка була близькою подругою [PERSON] . 27 червня 2023 року [PERSON] надала відповідні письмові показання, які були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пінчук О.В. зареєстровано в реєстрі № 408. Звертаємо увагу суду, на те що, показання свідка [PERSON] містять щонайменше п`ять епізодів, у яких Відповідач [PERSON] керувала автомобілем у стані алкогольного сп`яніння та вживали алкогольні напої у присутності Дитини. Згідно до Висновку Дослідження психоемоційного стану від 15 червня 2023 року Центру практичної психології «Розрада»: «Примусові зустрічі дитини з матір`ю, а тим паче постійне проживання з нею можуть негативно вплинути на психоемоційний стан дитини, призвести до формування психологічної травми. Примусове визначення регламенту зустрічей або проживання дитини з матір`ю є неприпустимим, оскільки взагалі може призвести до руйнування емоційних зав`язків між матір`ю та дитиною». Звертаємо увагу, що при проживанні Дитини разом матір`ю, [PERSON] не відвідувала дитячого садочка, не отримувала якісного фізичного та морального розвитку, підготовки до навчання у школі, була позбавлена можливості спілкування з однолітками, режим дня відсутній, крім того, мати створювала небезпечні ситуації для життя та здоров`я дитини (керування в стані алкогольного сп`яніння при перевезені дитини, паління поряд з дитиною та інше). Таким чином, Відповідач негативно впливає на загальний розвиток дитини. [PERSON] всупереч домовленостям визначеними Договором, пропонувала [PERSON] палити на кухні, тобто, в суміжному приміщенні де спали в спальні діти. Крім того, Сторонами не було погоджено, що у період перебування дитини з матір`ю, остання матиме право на вивезення спільної доньки за кордон без згоди батька. Всупереч домовленостям, Відповідач постійно погрожує вивезенням спільної дитини за кордон, зокрема, на територію РФ. У випадку, якщо б Позивач знав чи завідомо був повідомлений про намір Відповідача вивезти малолітню дитину - [PERSON] за кордон без його згоди, то він у жодному разі не укладав би оспорюваний Договір та Додаткову Угоду до нього на таких умовах. Ухвалою судді Деснянського районного суду міста Києва Лісовської О.В. від 23 жовтня 2023 провадження у справі було відкрито, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Розпорядженням керівника апарату Деснянського районного суду м. Києва № 439 у зв`язку з прийняттям 31 жовтня 2023 року Вищою радою правосуддя рішення № 1016/0/15-23 про звільнення судді Деснянського районного суду м. Києва Лісовської О.В., відповідно до пункту п.2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 року (зі змінами), п.2.3.40 Засад використання автоматизованої системи документообігу Деснянського районного суду міста Києва (зі змінами) призначено повторний автоматизований розподіл справи. Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 листопада 2021 року справу було передано для розгляду судді Галась І.А. підстави проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи «звільнення з посади». Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 15 листопада 2023 року справу було прийнято до провадження судді Галась І.А. та призначено до підготовчого розгляду. 07 грудня 2023 року до суду надійшов відзив на позову наяву, який був прийнятий до розгляду 17 січня 2024 року. Відповідно до відзиву представник відповідача зазначив про безпідставність заявлених позовних вимог виходячи з наступного. [PERSON] надав [PERSON] власну, нотаріально посвідчену заяву від 15.12.2022 року про дозвіл [PERSON] виїздити за межі України в будь - яку країну Європи, обмеження щодо відвідування російської федерації в цій заяві були відсутні. Що свідчить про те, що на момент укладення спірних договорів така істотна умова як виїзд дитини за кордон була вирішена. Враховуючи добровільне укладення [PERSON] в присутності нотаріуса 2-х договорів (від 24.02.2023 та від 19.04.2023) щодо порядку здійснення батьківських прав, визначення місця проживання, участі у вихованні дитини та сплату аліментів, можна дійти висновку, що він намагається визнати зазначені договори недійсними лише з метою невиконання їх умов, а також прикрити ті обставини, що ним самим і було здійснено невиконання їх умов починаючи з серпня 2023 (зокрема, не надання доньки матері згідно пункту 3.1.1. додаткової угоди до Договору) та продовжує тривати у формі ненадання побачень і будь-якого спілкування з матір`ю, як це визначено укладеними між ними договорами і Законодавством України. 30.11.2017 між громадянкою росії [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб (що визнає сам Позивач). Від спільного шлюбу вони мають доньку [PERSON] . [INFO] . Дитина до початку повномасштабної війни розпочатою 24.02.2022 року проживала в повній сім`ї (що визнає сам Позивач). За згодою обох батьків їх спільну доньку було зареєстровано громадянкою України. Тобто, росіянка за національністю, походженням і громадянка росії [PERSON] добровільно погодилась, що дитина має бути громадянкою України. 25.02.2022 року після початку агресивної війни російської федерації, за спільним рішенням з позивачем [PERSON] виїхала з донькою до м. Львова, а згодом, [INFO] , за згодою і наполяганням [PERSON] , до республіки Чорногорія. Перебуваючи в Чорногорії [PERSON] нерегулярно (із певними затримками та/або не в повному обсязі) отримувала грошові кошти на проживання від [PERSON] . У зв`язку з чим [PERSON] , перебуваючи одна в чужій країні з малолітньою дитиною вимушена була неофіційно працювати, розробляла різного роду культурно-освітні проекти, що вона здійснювала дистанційно. Крім того, їй надавала фінансову допомогу її матір і родичі (передаючи з росії готівкові кошти через знайомих, оскільки російські банківські картки родичів на території Європи не діяли). Також [PERSON] в Чорногорії, разом із донькою регулярно відвідувала український центр «Добра справа» у м. Херцег Нові, де займалась волонтерською діяльністю, що підтверджується відповідним листом. В цьому ж центрі донька [PERSON] відвідувала різного роду зайняття, які проводились українською і англійськими мовами. Ці обставини може підтвердити директор вказаного центру [PERSON] , а також ці обставини можуть бути підтвердженими відповідними фото і відео. Тобто, [PERSON] будучи росіянкою, перебуваючи в Чорногорії доєдналась не до російської діаспори, а до українців. В липні 2022 до Позивачки в Чорногорію приїхав [PERSON] (при цьому, кордон він перетнув скоріш за все незаконно, або з порушенням українського законодавства). В Чорногорії між ними виник конфлікт на ґрунті ревнощів з боку [PERSON] , під час якою останній наніс тілесні ушкодження [PERSON] (що підтверджується фотознімками її тіла, які додаються в електронному вигляді № 1). За даним фактом в Чорногорії було порушено карну справу і [PERSON] близько 1 (одного) місяця перебував під вартою в Чорногорії. Дана обставина також підтверджується листом консула посольства України в Чорногорії від04.08.2022 року. Слід зауважити, що неповнолітня донька [PERSON] в цей час спала в сусідній кімнаті (про що [PERSON] було відомо) і могла прокинутись від цього і побачити агресію свого батька по відношенню до матері, що могло завдати сильну психологічну травму дитині. Крім того, вранці [PERSON] побачила побиту матір та задавала з цього приводу питання. Після звільнення з-під варти в Чорногорії [PERSON] повернувся до України. В серпні-вересні 2022 року повернувшись до України [PERSON] почав розробляти план позбавлення своєї дружини і матері їх спільної дитини не лише проживання з донькою, але й взагалі права на побачення з нею. Дана обставина підтверджується аудіо-відео записом розмови адвоката з [PERSON] по телефону від 16.08.2023 року. [PERSON] добровільно прибула з Чорногорії до України разом із донькою, де вони з [PERSON] [INFO] в м. Мукачеве, Закарпатської області, уклали договір про здійснення батьківських прав, визначення місця проживання, участі у вихованні дитини та сплату аліментів, який був посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Федоренко Е.Ю. У відповідності до якого [PERSON] та [PERSON] дійшли згоди про. зокрема, про наступне: Дитина тимчасово проживає з матір`ю (п. 2.2.); Батько на цей тимчасовий період сплачує аліменти в розмірі 1000 дол. США (п. 2.З.); Матір зобов`язується кожні 100 днів привозити дитину до України і залишати її проживати з батьком, щонайменше впродовж 2-х тижнів, в свою чергу батько зобов`язується не вивози і и дитину за межі Закарпатської області (п. 3.1.1., п. З.2.1.); Матір зобов`язується не вивозити дитину до російської федерації (п. 3.1.7.); Батьки зобов`язались не підбурювати дитину проти один одного (п. 3.3.1.). На виконання умов зазначеного Договору, [PERSON] приблизно всередині квітня 2023 року (тобто в межах 100 днів, як визначено Договором) прибула до України, в м. Мукачеве. Закарпатської області, де, на виконання умов зазначеного Договору, 13.04.2023 передала доньку [PERSON] батьку - [PERSON] . При цьому, з метою уникнення непорозумінь, а також з метою встановлення факту отримання доньки, [PERSON] написав, сфотографував і надіслав [PERSON] за допомогою месенджера власноручно складену ним заяву від 13.04.2023 про те, що він буде виконувати досягнуті між ними домовленості і не буде перешкоджати [PERSON] у спілкуванні з їх спільною донькою під час того, як донька буде проживати з ним, але в заяві міститься зобов`язання про те, що він не буде відвозити дитину до м. Києва, без згоди [PERSON] що підтверджує ту обставину, що сторони ( [PERSON] теж) керувались умовами основного Договору від 24.02.2023. Отже, отримавши 13.04.2023 доньку, [PERSON] , як вже вище зазначалось, діючи за своїм заздалегідь визначеним планом по позбавленню дитини у спілкуванні з її рідною матір`ю, в ультимативній формі, здійснюючи психологічний тиск на [PERSON] (повідомив, що не поверне доньку, а також подасть до міграційної служби України скаргу про скасування її посвідки на постійне проживання в Україні і її видворять з України), також повідомив [PERSON] , що він хоче внести певні зміни до Договору від 24.02.2023, на що [PERSON] вимушено, погодилась. Таким чином 19.04.2023 між [PERSON] і [PERSON] було укладено додаткову угоду до Договору від 24.02.2023, яку було посвідчено приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Федоренко ЕЛО. (надалі по тексту Додаткова угода до Договору, копія якої додав Позивач до позову) у відповідності до якої: Було визначено строк договору - до 24.04.2024 (п.1.4.), а також було визначено періоди проживання доньки з кожним із батьків (п. 3.1.1.). При цьому, [PERSON] наполіг, що дитина залишиться з ним до серпня 2023, оскільки він її тривалий чає не бачив. На що [PERSON] , не бажаючи конфліктувати, а також виходячи з рівності участі кожного з батьків у вихованні дитини, погодилась; Зменшувалась сума аліментів з 1000 до 300 дол. США (п. 2.З.); До п. 3.4. Договору було внесено зміни щодо недопустимості куріння і вживання алкогольних напоїв в присутності доньки; прописані заходи фізичної і психологічної безпеки дитини. Окремим пунктом було визначено і передбачено про надання тим із батьків у кого перебуває дитина іншому, можливість спілкування з донькою за допомогою існуючих технічних засобів, без будь-якого обмеження у часі, при дотриманні умов шкідливого впливу таких технічних засобів на дитину. А головне, з 02.08.2023 по 01.12.2023 донька мала перебувати і безперервно проживати з [PERSON] . [PERSON] після укладення зазначеної Додаткової угоди до Договору разом з їх спільною дитиною поїхав до м. Києва, де став проживати в їх спільно-сумісному будинку [ADDRESS] . [PERSON] після укладення зазначеної Додаткової угоди до Договору, не бажаючи повертатись до росії, зайнялась пошуком роботи в Україні, але з російським паспортом знай ти нормально оплачувану роботу майже неможливо. Таким чином вона знайшла роботу з пристойною заробітною платою в республіці Азербайджан, м. Баку. Необхідно зазначити, що [PERSON] заради доньки була налаштована па безконфліктне мирне спільне виховання дитини разом з [PERSON] і її позиція полягала в тому, що відносини між чоловіком і жінкою ніяким чином не мали б впливати на життя і розвиток дитини. За результатом зазначеного конфлікту вони вирішили, що вони більше не будуть проживати подружнім життям. При цьому, [PERSON] неодноразово пропонувала [PERSON] взяти паузу у відношеннях і зберегти їх як батьківські заради [PERSON] (проводити час втрьох з дитиною, щоб не травмувати дитину). На дану пропозицію [PERSON] погодився та вони ще в лютому 2023 домовились не подавати будь-яких позовів. Ще через певний час вони домовились зберегти товариські стосунки. Але, зазначені домовленості було порушено саме [PERSON] , який знаючи що [PERSON] перебуває за межами України, а також знаючи, що за місцем реєстрації вона ніколи не проживала і ніхто ш не повідомить про надходження поштової кореспонденції із судів, в період часу з 30.03.2023 по 25.07.2023 (тобто під час дії договорів), подав ряд позовів: про поділ майна, про розірвання шлюбу, 2 (два) позови про визначення місця проживання дитини. На початку серпня 2023 А. [PERSON] прибула до України, згідно письмових домовленостей із [PERSON] для того, щоб побачитись з дитиною та забрати її згідно підписаних нотаріальних договорів. Перед цим [PERSON] , створив видимість намірів щодо виконання домовленостей і за власні кошти придбав квитки до Будапешту для [PERSON] і їх доньки [PERSON] . Але, з причин, які він сам не зміг пояснити (вірніше пояснив: «я не був готовий»), коли [PERSON] приїхала до їх спільного будинку, зник, відімкнувши при цьому свій мобільний телефон. У зв`язку з чим, [PERSON] , будучи стурбованою за життя і здоров`я дитини, оскільки не очікувала таких підступних дій [PERSON] , замість того, щоб приділяти увагу дитині, вимушена була зверталась до правоохоронних органів - Обухівського РУП ГУНП в Київській області. На зв`язку [PERSON] з`явився лише після того, як [PERSON] перетнула державний кордон України в середині серпня 2023. Починаючи з 17.08.2023 по теперішній час [PERSON] навмисно, тривало, без будь - яких пояснень порушує не лише підписані ним та діючі по теперішній час нотаріальні договори, але й вимоги закону України щодо рівності прав матері і батька на спілкування з дитиною визначені ст. 141 СК України, повністю припинив спілкування дитини з її рідною матір`ю, навіть по телефону. [PERSON] маючи на меті досягнення свого задуманого серпні-вересні 2022 року плану, користуючись тим, що [PERSON] перебуває за межами України, а їх спільна донька проживає разом з ним, вчинив певні невідомі дії по відношенню до подруги їх сім`ї [PERSON] , отримав від неї заяву від 27.06.2023, яка була нотаріально посвідчена, в якій були викладені потрібні [PERSON] негативні судження про [PERSON] . З цією нотаріальною заявою [PERSON] бігає і бравує в усіх державних органах, приєднує її до своїх безпідставних позовів і посилається в позовах на обставини викладені в цій заяві, як на підставу їх задоволення. Але, після того, як [PERSON] , коли в серпні 2023 приїхала до м. Києва по свою доньку, дізналась про таку заяву, вона звернулась до [PERSON] , після спілкування з якою, [PERSON] здійснила заяву, яка також була нотаріально посвідчена, якою повністю спростувала викладені в її попередній заяві від 27.06.20232 судження і обставини, та просила заяву від 27.06.2023 не розглядати і не спиратись на інформацію, яка в ній міститься, оскільки ця інформація не відповідає дійсності. Також, [PERSON] як на підтвердження своїх позовних вимог посилається на нотаріально посвідчену заяву свого ділового партнера [PERSON] який, начебто, чув розмову [PERSON] з якоюсь жінкою яка, начебто, погрожувала забрати в нього дитину, а також забрати все його майно - тобто заява написана діловим партнером [PERSON] повністю співпадає з його заздалегідь розробленим планом - безпідставно забрати у матері рідну дитину, а ще не забути за своє шкурне за майно. Враховуючи особу [PERSON] (який порушує договірні відносини, сімейне законодавство України не даючи матері спілкуватись з дитиною), наближеність (а можливо залежність в будь-якій формі) [PERSON] від [PERSON] , до заяв і показів [PERSON] необхідно ставитись критично. Крім того, [PERSON] розпочав здійснювати психологічний вплив на друзів, і знайомих їх сім`ї з метою виставити особу [PERSON] як негативну (психічно неврівноважену, схильну до алкоголізму, жорстоким поводженням до оточуючих, а також до самої доньки). Зокрема такий вплив він намагався здійснити на декількох осіб, про яких [PERSON] буде клопотати перед судом допитати їх в якості свідків в судовому засіданні. Тобто, спроба в судовому порядку під надуманими підставами визнання недійсними договору від 24.02.2023 та додаткової угоди до нього від 19.04.2023 є лише способом уникнення від виконання обов`язків взятих на себе самим [PERSON] за цими договорами, а також позитивне рішення в цій справі може вплинути на рішення в іншій справі за позовом [PERSON] . На даний час Деснянським районним судом м. Києва, суддя Таран Н.Г. (справа № 754/10029/23) розглядається позов [PERSON] про встановлення порядку участі у вихованні дитини та визначення місця проживання дитини. [PERSON] послався лише на статті ЦК України, в яких йдеться про введення сторони договору в оману, але не навів жодного доказу того, що мали місце такі обставини і в чому саме вони знайшли свій вираз. Так, згідно позовної заяви не надано жодного доказу того, що [PERSON] мала намір або перебувала хоча б 1 день на території російської федерації починаючи з 24.02.2022 року. [PERSON] перебуваючи разом із донькою в Чорногорії з березня 2022 по середини квітня 2023 могла виїхати до російської федерації разом із донькою, але цього не зробила жодного разу, а навпаки намагалась не позбавляти доньку у спілкуванні з батьком і приїздила до України, для їх зустрічей і спілкування, а також надавала їм можливість спілкуватись між собою за допомогою відео зв`язку. Так, після укладенні 24.02.2023, маючи на руках цей договір і оригінальний примірник нотаріальної заяви [PERSON] від 15.12.2022 про дозвіл [PERSON] виїздити за межі України разом із донькою [PERSON] в будь-яку країну Європи (в тому числі до російської федерації), при цьому обмеження щодо відвідування російської федерації в цій заяві були відсутні, [PERSON] не скористалась цими документами, а навпаки, в середині квітня 2023 приїхала до України, щоб донька могла зустрітись з батьком. Тобто твердження [PERSON] про те, що [PERSON] укладаючи оспорювані ним договори мала намір виїхати разом із дитиною до російської федерації, є цілковито надуманим і безпідставним. А після того, як з 13.04.2023 дитина почала проживати з [PERSON] і він 19.04.2023 уклав додаткову угоду до Договору, свідчить про те, що його волевиявлення було вільним, а [PERSON] не могла і по цей день не може будь-яким чином впливати на місце знаходження (перебування) своєї доньки, вона навіть не має можливості поспілкуватись з власною донькою по телефону. Таким чином, твердження [PERSON] про те, що спірні договори не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що були обумовлені ними, є надуманим, а тому визнання спірних договорів недійсними на підставі ч. 5 ст. 203 ЦК України, є безпідставним. До моменту порушення [PERSON] умов підписаних ним договорів від 24.02.2023 і від 19.04.2023 жодного спору між ним і [PERSON] не існувало, оскільки їх відносини були врегульовані зазначеними договорами, які [PERSON] повністю виконувала і виконала, а [PERSON] порушив їх виконання. Зазначене підтверджується моєю телефонною розмовою з [PERSON] від 16.08.2023 та перепискою з ним в месенджері. [PERSON] уникнув будь-якого спілкування і шантажуючи спілкуванням дитини з матір`ю, вимагав щоб [PERSON] погодилась з умовами існуючого на той час його позову, щоб [PERSON] відмовилась від власної дитини і донька буде проживати тільки з ним, а [PERSON] буде спілкуватись з дитиною на наступних кабальних і повністю залежних від [PERSON] умовах: Дитина проживає лише з [PERSON] (57 років), а [PERSON] , [INFO] (31 рік), спілкується з їх спільною дитиною в наступному порядку: а) виключно у присутності батька дитини; б) 1-шу та 3-тю суботу або неділю місяця по 3 (три) години часу, дотримуючись таких умов: за попередньою домовленістю з батьком; з урахуванням режиму дня дитини; з урахуванням режиму дня та стану здоров`я дитини; за місцем проживання батька; або за іншим місцем, але за письмовою домовленістю з батьком; в) на свята та святкові (неробочі) дні (згідно ст. 73 КЗпП це 12 днів на рік); г) кожного року на день народження дитини - 4 (чотири) години: за місцем проживання батька; або за іншим місцем, попередньо письмово погодженим з батьком, враховуючи стан здоров`я дитини. Із зазначених умов вбачається, що зустріч дитини з матір`ю повністю залежить від бажання [PERSON] і може не відбутись взагалі. Крім того, [PERSON] ще до того (02.08.2023), як він мав передати доньку [PERSON] розпочав вчиняти дії направлені на те щоб не виконувати підписані ним оспорювані договори (отримувати висновки психологів, подавати різного роду позови за місцем реєстрації [PERSON] , де вона ніколи не лише не проживала, а навіть не перебувала). З чого вбачається, що [PERSON] самостійно вигадав спір, який не існував, з метою позбавити дитину рідної матері заради помсти останній за розірвання подружніх стосунків, не розуміючи, що від цієї егоїстичної примхи також страждає і дитина, яка позбавлена спілкування з рідною матір`ю, з якою були нормальні відносини у обох батьків. 12 грудня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив відповідача, який був прийнятий судом до розгляду 17.01.2024 року. Сторона позивача зазначила наступне. Відповідач зазначає, що «істотна умова як виїзд дитини за кордон була вирішена» сторонами, обґрунтовуючи це наявністю заяви [PERSON] від15.12.2022 року, яка була нотаріально посвідчена, про дозвіл [PERSON] виїздити за межі України. Звертаємо увагу на текст даної Заяви: «Я, [PERSON] , даю згоду на тимчасову(і) поїздку(и) за кордон України до Чорногорії та/або Республіки Молдова, та/або до Румунії та або Республіки Сербія та/або до будь-яких країн Європи у період з 20.12.2022 по 20.12.2023..,» Крім того, Відповідач зазначає, що «при цьому обмеження щодо відвідування російської федерації в цій заяві були відсутні». Звертаємо увагу Відповідача, що російська федерація не входить у склад країн Європи, і дана заява не містить прямого дозволу на виїзд Дитини до росії. Дана заява була складена позивачем для тимчасового (короткострокового) виїзду малолітньої [PERSON] .. [INFO] , у супроводі матері - [PERSON] , для відвідування родичів (батьків матері в тому числі) та не передбачає постійного проживання Дитини разом із матір`ю за кордоном на строк не погоджений батьком та/або на власний розсуд матері. Тобто, вищезазначена заява [PERSON] від 15.12.2022 р. не передбачає вирішення питання виїзду дитини за кордон у повному обсязі, а лише стосується короткострокових поїздок Дитини і матір`ю за кордон з певною метою. Крім того, дана заява [PERSON] була складена ще 15.12.2022 року, тобто, ще до укладення між сторонами спірного договору та не в межах дії його умов, але у самому оспорюваному Договорі, наразі залишаються відсутні врегульовані сторонами умови щодо виїзду Дитини за кордон у супроводі матері. Як зазначалося у позові, враховуючи воєнний стан та існуючі на сьогодні правила перетинання державного кордону громадянами України (які передбачають виїзд за кордон малолітньої дитини без наявності нотаріального дозволу батька/матері), [PERSON] матиме реальну можливість вивезти дитину - [PERSON] за межі України, в т.ч., й на територію РФ, а батько дитини - [PERSON] - може ніколи не побачити власну доньку. Таким чином, умови щодо вивезення дитини за кордон не були врегулюванні сторонами на момент укладення договору, оскільки Відповідач зобов`язувалась не здійснювати дій щодо зміни місця проживання дитини, погоджувати усі дії щодо спільної дитини з Позивачем та діяти відповідно до умов оспорюваного Договору, та відповідно графіку зустрічей з дитиною. Не зрозуміло з якою метою та за для досягнення якого результату чи ефекту представник відповідача зазначає у своєму відзиві наступне: «...Тобто, росіянка за національністю, походженням і громадянка росії [PERSON] добровільно погодилась, що дитина має бути громадянкою України....», та «.... [PERSON] будучи росіянкою, перебуваючи в Чорногорії доєдналась не до російської діаспори, а до українців...... Зазначене лише може характеризувати можливу, проте, штучно створену для публічності, політичну позицію Відповідача, що не є предметом розгляду даної справи і її не стосується. Крім того, Відповідач у відзиві-свідомо вводить суд в оману, щодо деяких обставин. Зокрема, відповідач стверджує, що «.... нерегулярно (із певними затримками та/ або не в повному обсязі) отримувала грошові кошти на проживання від [PERSON] . У зв`язку з чим [PERSON] , перебуваючи одна в чужій країні з малолітньою дитиною вимушена була неофіційно працювати, - розробляла різного роду культурно-освітні проекти, що вона здійснювала дистанційно...». Варто зазначити, що вартість оренди квартири, у якій проживали [PERSON] та [PERSON] сплачував Позивач, а також регулярно надавав грошові кошти для Дитини. Звертаємо увагу, що розмір грошової допомоги на дитину був достатнім для забезпечення найкращих інтересів та комфорту Дитини, питання про забезпечення достатнього рівня життя матері у Договорі не йшлось, тому окреслені обставини Відповідача не стосуються даної справи. Щодо конфлікту у Чорногорії, які окреслені Відповідачем у відзиві, то факт «....нанесенця [PERSON] тілесних ушкоджень Гончаровій А....», неможливо встановити на підставі долучених Відповідачем доказів. Крім того, у доданому Відповідачем до відзиву Листі консула посольства України в Чорногорії від 04.08.2022 прямо не зазначено, що Позивач притягувався до кримінальної або іншого виду відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, а саме нанесення тілесних ушкоджень [PERSON] , та/або був визнаний винним в ньому в судовому порядку. Крім того, зазначена Відповідачем у відзиві інформації щодо конфлікту, які мав місце між сторонами у Чорногорії, взагалі ніяким чином не стосується визнання оспорюваного Договору недійсним. Щодо твердження Відповідача про Позивача, на кшталт : «.... почав розробляти план позбавлення своєї дружини і матері їх спільної дитини не лише проживання з донькою, але й взагалі права на побачення з нею...», то таке твердження відповідача взагалі суперечить здоровому глузду, а фрази на які посилається Відповідач вирвані із контексту телефонної розмови, яку варто прослухати повністю для розуміння позиції позивача. Крім того, представник Відповідача - адвокат Репецький С.В. - порушив конституційні права Позивача, зокрема, здійснив запис їх телефонної розмови без згоди без попередження останнього про здійснення запису, та долучив цей запис як доказ до свого Відзиву. Звертаємо увагу, що представник Відповідача в доданій до відзиву телефонній розмові з Позивачем констатував, що «...є бувшим слідчим...», проте у даній справі він не є уповноваженою особою органу досудового розслідування та/або його оперативного підрозділу, а є представником сторони Відповідача у цивільному процесі (до того ж й адвокатом, що покладає на нього додаткові обов`язки в частині дотримання ним Правил адвокатської етики), а дана справа не належить до кримінальних. Отже, телефонна розмова адвоката Репецького С.В. та [PERSON] не може бути як належний та допустимий доказ у даній справі, більш того, її зміст взагалі не містить відомостей, які можуть слугувати в якості доказів тих чи інших обставин, які є предметом розгляду даної цивільної справи. Твердження Відповідача, що «... [PERSON] , під приводом уникнення непорозумінь щодо участі у вихованні дитини (хоча ніяких непорозумінь на той час не існувало), в наполегливій формі запропонував [PERSON] укласти відповідний письмовий договір...» суперечить реальним обставинам справи, оскільки умови Договору про здійснення батьківських прав, визначення місця проживання, участі у вихованні дитини та сплату аліментів від 24 лютого 2023 року були складені Представником Відповідача у приватного нотаріуса. Твердження Відповідача про те, що «...Починаючи з 17.08.2023 по теперішній час [PERSON] навмисно, тривало, без будь-яких пояснень порушує не лише підписані ним та діючі по теперішній час нотаріальні договори, але й вимоги закону України щодо рівності прав матері і батька на спілкування з дитиною визначені ст. 141 СК України, повністю припинив спілкування дитини з її рідною матір`ю, навіть по телефону...» не відповідають дійсності та не підтверджуються належним чином доказами, доданими Відповідачем до його відзиву на позов. Щодо обставин при яких свідок [PERSON] відмовилась від показань викладених у заяві від 27.06.2023, Позивачу невідомо. Але вбачається, що заява [PERSON] від 07.08.2023р. не містить відомостей про існування конкретних ситуацій, в яких Відповідач проявляла себе як турботлива матір, яка піклується про здоров`я своєї дитини, та, можливо, була складена під натиском або за наполяганням [PERSON] . Щодо показань наданих [PERSON] то дані покази є дійсними та підтверджують намір Відповідача вивезти Дитину за кордон без згоди батька. Крім того, формулювання Відповідача «...безпідставно забрати у матері рідну дитину, а ще не забути за своє шкурне - за майно..» є висловленим в неетичній формі припущенням та власного думкою Відповідача. Звертаємо увагу суду, на те, що Позивач не знав та не міг знати фактичного місцезнаходження Відповідача, оскільки остання постійно змінювала місце свого фактичного проживання. Крім того, на час звернення Позивача до суду з даним позовом, Відповідач була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та протягом 2023 року час від часу перебуває на території України, що не заперечується Відповідачем у відзиві. Протягом підготовчого розгляду справи представники позивача вимоги позову підтримали в повному обсязі, обґрунтувавши вимоги обставинами зазначеними в позовній заяві та відповіді на відзив, представник відповідачки про задоволення позову заперечував, посилаючись на обставини зазначені у відзиві. Приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Федоренко Едуард Юрійович до підготовчого розгляду не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17 січня 2024 року підготовче провадження в справі було закрито, справу призначено до судового розгляду. Протягом судового розгляду справи представники позивача вимоги позову підтримали в повному обсязі, обґрунтувавши вимоги обставинами зазначеними в позовній заяві та відповіді на відзив. Додатково представник позивача наголосила на тому що договір був укладений її довірителем під впливом обману та помилки, а реальність ризиків протиправної поведінки відповідача щодо вивезення дитини до російської федерації підтверджується ухвалою Деснянського районного суду міста Києва № 754/10029/23 від 26.01.2024 року. Представник відповідачки про задоволення позову заперечував, посилаючись на обставини зазначені у відзиві. Приватний нотаріус Мукачівського районного нотаріального округу Федоренко Едуард Юрійович до підготовчого розгляду не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заслухавши Вступне слово сторін, показання свідків, дослідивши наявні у справі докази, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)). Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.11.2017 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, серія [NUMBER] , виданим Шевченківським районним у місті Києві відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Під час шлюбу у сторін народилася донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 06 лютого 2019 року, про що в Книзі реєстрації народжень 06 лютого 2019 року зроблено відповідний актовий запис за № 294. [PERSON] була зареєстрована громадянкою України згідно із рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області ВІД 12.07.2019 року, що підтверджується Довідкою про реєстрацією особи громадянином України №2212/2019 від 01.08.2019р. 15 грудня 2022 року позивач [PERSON] надав нотаріально посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шрестха Д.Г. та зареєстровану в реєстрі за № 582 заяву, до відповідних компетентних органів про те, що він надає згоду на тимчасову(і) поїздку(и) за кордон до Черногорії та/або Республіки Молдова, та/або до Румунії та/або до Республіки Сербія та\\або до будь - якої країни Європи у період з 20.12.2022 року до 20.12.2023 року малолітньої доньки [PERSON] у супроводі матері [PERSON] …. 24 лютого 2023 року Сторонами було укладено Договір між батьками щодо здійснення батьківських прав, визначення місця проживання, участі у вихованні дитини та сплату аліментів, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріально округу Федоренком Едуардом Юрійовичем за реєстровим № 451. Згідно п. 1.2. цього Договору, цим договором сторони дійшли спільної згоди щодо врегулювання їх відносин, а саме про: визначення місця проживання дитини та порядок сплати аліментів на її утримання. На момент укладення спірного Договору Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно п. 2.2. Договору Сторони дійшли взаємної згоди, що з моменту укладення цього договору тимчасовим місцем проживання дитини буде місце проживання Матері. Відповідно до п.2.3 Договору аліменти сплачуються Батьком щомісяця у вигляді грошової суми в гривнях, розмір якої за домовленістю сторін встановлений у розмірі 1000,00 Євро за офіційним курсом гривні щодо іноземних валют, встановлений НБУ на день, а також здійснює інші виплати, встановлені цим договором. Надалі Сторонами була укладена Додаткова угода від 19 квітня 2023 року до Договору між батьками щодо здійснення батьківських прав, визначення місця проживання, участі у вихованні дитини та сплату аліментів від 24 лютого 2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Федоренком Едуардом Юрійовичем за реєстровим №451, якою : Пункт 1.4 Договору змінено та викладено у наступній редакції: «Строк дії Договору становить 14 (чотирнадцять) календарних місяців, тобто діє до 24 квітня 2024 року». Пункт 2.2 Договору змінено та викладено у наступній редакції: «Сторони дійшли взаємної згоди, що спільно беруть участь у виховані дитини, [PERSON] , [INFO] , орієнтуючись на участь у виховані та час, проведений з дитиною, за принципом один до одного, тобто половина часу дитина перебуває, проживає з Батьком за місцем його проживання чи перебування, половину часу дитина перебуває, проживає з Матір`ю, за місцем її проживання чи перебування, в порядку та з урахуванням особливостей та умов, викладених в п.3.1.1 Договору». Пункт Договору 3.1.1 викладено у наступній редакції: «За погодженням з Батьком виходячи, із принципу рівності Батьків у їх участі щодо виховання Дитини, доставляти Дитину до місця перебування Батька та залишати її з ним на нижчезазначені календарні періоди часу, виходячи із наступного погодженого Сторонами графіку: 3 14 квітня 2023 року по 01 серпня 2023 року Дитина перебуває та безперервно перебуває з Батьком; З 02 серпня 2023 року по 01 грудня 2023 року Дитина перебуває та безперервно перебуває з Матір`ю; З 02 грудня 2023 року по 24 березня 2024 року Дитина перебуває та безперервно перебуває з Батьком. Подальші періоди, порядок та умови перебування Дитини у кожного з батьків визначатимуться Сторонами додатково, в т.ч. й шляхом укладення Сторонами окремої Додаткової угоди до Договору.» Крім того, Договір доповнено пунктом 3.4., відповідно до якого батьки зобов`язуються, зокрема: не використовувати під час спілкування із дитиною або у присутності дитини нецензурні вирази, лайливі слова; не вживати у присутності дитини алкогольні напої та не спілкуватися із дитиною у стані алкогольного або токсичного сп`яніння; при пересуванні з дитиною у транспортному засобі не допускати рівня гучності музики, який може негативно вплинути на органи слуху дитини; не використовувати для виховання дитини фізичні покарання, підвищений голос або інші засоби, що можуть заподіяти дитині моральну та/або психологічну шкоду; не налаштовувати прямо або опосередковано Дитину проти другого з батьків або його родичів; кожен з батьків під час проживання з ним зобов`язаний забезпечити дитині можливість виховання в дошкільному навчальному закладі освіти, а також навчання у середній школі для отримання базової середньої освіти із поглибленням вивчення англійської мови; у період перебування дитини чи у батька чи у матері, вони зобов`язуються забезпечити дошкільну освіту (садочок) та шкільну освіту для отримання документа про освіти, що визнається за законодавством України чи країни перебування дитини; у період перебування дитини у одного з батьків, той з батьків, у кого перебуває дитина, зобов`язаний до початку занять у школі навчати дитину англійській мові шляхом залучення викладачів (репетиторів) або залучення дитини до занять у спеціалізованих закладах, не рідше 2 разів на тиждень. Виключенням щодо вимоги для проведення таких занять може бути стан здоров`я дитини або істотні обставини, які об`єктивно унеможливлюють виконання даної вимоги та які перебувають поза контролем та/або поза волею того з Батьків, з ким на той час перебуває дитина; у період перебування дитини у одного з батьків, той з батьків, у кого перебуває дитина, зобов`язується не палити у приміщеннях, де знаходиться дитина, а також сумісних приміщеннях за виключенням відокремленого балкона, тераси або подібних відкритих приміщень на свіжому повітрі й лише за умови відсутності Дитини в таких відкритих приміщеннях. В будь-яких випадках кожен із батьків у період перебування з ним дитини зобов`язується утримуватися від паління, в т.ч. й електронних цигарок та електронних засобів паління, у разі якщо таке паління неможливо здійснювати без знаходження батька або матері поза зоною прямого візуального спостереження дитиною процесу. Також даним договором сторони (батьки) зобов`язались не допускати з`ясування між особистих стосунків, з`ясування питань побутового характеру та іншого спілкування між батьками. В тому числі й в телефонному режимі або в режимі відео зв`язку з використанням сучасних технологій та мережі Інтернет, яке має спірний та/або конфліктних характер між Батьками в присутності Дитини або в приміщеннях де Дитина може чути таке спілкування. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 липня 2023 року по справі №754/6223/23 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 30.11.2017 Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, за актовим записом № 2410. З серпня 2023 року малолітня [PERSON] постійно проживає зі своїм батьком - позивачем [PERSON] , що підтверджується Актом обстеження умов проживання № 27 від 18 травня 2023 року, складеного начальником Служби у справах дітей Козинської селищної ради Кучерук Олесі, головного спеціаліста Служби у справах дітей Козинської селищної ради Катерини Ковальчук. Відповідно до даного Акту обстеження умов проживання умови проживання дитини задовільні та відповідають повністю її інтересам. (в серпні 2023 року [PERSON] була передана відповідачкою позивачу відповідно до умов вищевказаного Договору). Дана обставина сторонами не заперечуються і вважаються судом доведеною. В силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Як встановлено в судовому засіданні між батьками дитини існує конфлікт, який потягнув за собою суперечки між ними щодо визначення участі у вихованні та спілкуванні з донькою, визначення її місця проживання. Батьки дитини мають рівні права на участь у спілкуванні та вихованні дитини, незалежно від того, з ким із батьків мешкає дитина. Той з батьків, з ким мешкає дитина не може створювати безпідставні перешкоди чи обмежувати право іншого з батьків на вільне спілкування з дитиною на свій розсуд. Виключенням може бути лише такі форми та зміст спілкування, що шкодять інтересам дитини. Те, що дозволено одному з батьків, повинно бути дозволено й іншому, з огляду на рівність прав батьків. Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частинами першою, третьою, четвертою та п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено судам, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. За правилом частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. У постанові Верховного Суду у складі колегії судців Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15 (провадження № 61-4464св21) зазначено, що «тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто, при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла дією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Подібні висновки викладені у поставах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/ 10863/ 16-ц (провадження № 61-34575св18, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17 (провадження № 5213св20)». Згідно із пунктом б частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium - принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права у подібних спірних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду: від 02 жовтня 2019 року в справі № 365/349/16-ц; від 05 червня 2019 року в справі № 693/45/18; від 15 квітня 2020 року в справі № 626/601/19; від 04 вересня 2020 року у справі № 311/2145/ 19-ц». Враховуючи хронологію подій, факт надання позивачем дозволу на тимчасовий виїзд [PERSON] разом з матір`ю за межі території України (заява 15.12.2022 року), тобто існування такої діючої домовленості батьків, закріпленої нотаріально посвідченою заявою на час укладення та підписання оспорюваного Договору (Додаткового договору) на території України під час воєнного стану, суд не знаходить підстав вважати, що сторонами договору не було вирішено питання порядку виїзду спільної доньки за територію України та факту існування обману відповідачкою позивача в частині не визначення даних обставин договором. Істотними вважаються умови, які необхідні і достатні для укладення договору. Це випливає зі статті 638 Цивільного кодексу України, згідно з якою договір вважається укладеним тільки тоді, коли між сторонами в потрібній для відповідних випадків формі досягнуто згоди зі всіх істотних його умов. Це означає, що за відсутності хоча б однієї з таких умов договір не може вважатися укладеним. Водночас, якщо досягнуто згоди щодо істотних умов, то договір набирає чинності, навіть якщо не містить якихось інших умов. Саме тому такі умови ще називають необхідними. Визначення кола істотних умов залежить від специфіки кожного конкретного договору. Частина 1 статті 638 Цивільного кодексу України, поділяє істотні умови на 4 групи: умови про предмет; умови, які визначені законом як істотні; умови, які є необхідними для договорів цього виду; умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. При визначенні істотних умов того або іншого договору слід враховувати, що вирішення цього питання залежить, насамперед від суті конкретного договору. Тому не випадково Цивільний кодекс України, при визначенні істотних умов договору, відсилає до спеціальних норм, присвячених договірним зобов`язанням цього виду і називає істотними, насамперед, ті умови, які визнані такими згідно із законом і передбачені як обов`язкові самими нормами права, що регулюють ці договірні відносини. Суд не може вважати, не врегулювання питання порядку виїзду [PERSON] за територію України істотною обставиною, яка потягнула б за собою визнання договору недійсним, зважаючи на те, що на час укладення оспорюваного договору існував порядок врегулювання даного питання шляхом надання заяви - згоди, яким і скористались сторони договору. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 26.01.2024 року заяву представника позивача про заміну заходів забезпечення позову іншими у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Козинської селищної ради Київської області, про встановлення порядку участі у вихованні дитини та визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини та визначення місця проживання дитини було задоволено частково та змінено заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19.12.2023 року, а саме вжити заходи забезпечення позову шляхом: зобов`язання [PERSON] не перешкоджати [PERSON] в спілкуванні та у прийнятті участі у вихованні дитини - громадянки України [PERSON] , [INFO] ; зобов`язання [PERSON] , забезпечувати щодня у будні дні з 19:00 год. до 20:00 год. спілкування [PERSON] з малолітньою дочкою [PERSON] , [INFO] шляхом відеозв`язку за допомогою застосунків «Viber» та/або «WhatsApp» та/або «Telegram» та/або програм «Zoom» та/або «Skype» не залежно від номеру телефону та/або адреси програм; зобов`язання [PERSON] , повідомляти [PERSON] про усі хвороби, недуги, місця періодичного відвідування занять, гуртків, зон відпочинку, тощо дочкою [PERSON] , [INFO] ; зобов`язання [PERSON] , забезпечувати та/або не перешкоджати [PERSON] бачитись та здійснювати спілкування з малолітньою дочкою [PERSON] , [INFO] у будні дні в дитячому садочку та після відвідання [PERSON] дитячого садка протягом 30 хв.; зобов`язання [PERSON] , забезпечувати [PERSON] кожної суботи або неділі з 11:00 год. до 19:00 год. побачення з малолітньою дочкою [PERSON] , [INFO] без участі і контролю будь- кого за такими побаченнями та з урахуванням думки і бажання дитини; зобов`язання [PERSON] , забезпечувати [PERSON] : побачення з малолітньою дочкою [PERSON] . [INFO] , щороку 25 грудня, 31 грудня, 06 січня, 24 січня, 02 березня, 08 березня, 18 квітня, на свята Пасхи, Святої трійці, 24 серпня, протягом 4 годин кожного із зазначених днів, без участі і контролю будь-кого за такими побаченнями та з врахуванням думки і бажання дитини; обмеження у праві виїзду з території України [PERSON] [INFO] за відсутності згоди обох батьків. Суд ставиться критично до твердження представника позивача про те, що дана ухвала може підтверджувати існування реальних ризиків вивезення матір`ю дитини до російської Федерації, оскільки дане судове рішення прийнято в порядку забезпечення можливості реального виконання рішення, яке буде прийнято щодо розгляду як позову [PERSON] так і зустрічного позову [PERSON] і стверджує про необхідність обмеження виїзду саме малолітньої Вери за кордони України з будь з ким з батьків без згоди іншого. Відповідно до п.1 Постанови Кабінету Міністрів від 03 березня 2022 року № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації», для забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації установити до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, мораторій (заборону) на: 1) виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є Російська Федерація або такі особи (далі - особи, пов`язані з державою-агресором): громадяни Російської Федерації, крім тих, що проживають на території України на законних підставах; юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства Російської Федерації; юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, якої є Російська Федерація, громадянин Російської Федерації, крім того, що проживає на території України на законних підставах, або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації; юридичні особи, утворені відповідно до законодавства іноземної держави, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, яких є Російська Федерація, громадянин Російської Федерації, крім того, що проживає на території України на законних підставах, або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства Російської Федерації, - у випадку виконання зобов`язань перед ними за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті. ….. Відповідно до п.2 Постанови Кабінету Міністрів від 03 березня 2022 року № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації» установлено, що: 1) правочини (у тому числі довіреності), укладені з порушенням мораторію, визначеного пунктом 1 цієї постанови, у тому числі якщо ними передбачається відповідне відчуження у майбутньому, є нікчемними; 2) нотаріальне посвідчення правочинів, що порушують мораторій, визначений пунктом 1 цієї постанови, забороняється. Державна реєстрація або інше визнання державними органами, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, державними реєстраторами юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, державними реєстраторами речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, особами, які надають публічні (адміністративні) послуги, правочинів, укладених з порушенням мораторію, визначеного пунктом 1 цієї постанови, забороняється. Відповідно до оспорюваного договору [PERSON] на час укладення договору мала посвідку на постійне проживання на території України № 900054734, видану 07.05.2021 року та дійсну до 06.05.2031 року, а отже обмеження, визначені Постановою Кабінету Міністрів від 03 березня 2022 року № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації» не поширювались на неї як сторони договору. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Так, проводячи оцінку поданих сторонами доказів, надані суду відеофайли, поясненнями представників сторін, суд дійшов висновку, що між сторонами має місце особисті конфліктні відносини та судові спори. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім того, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. ст.2,8 ЦПК України, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відтак, будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Ухвалюючи саме таке рішення по справі, суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. На думку суду таке рішення відповідає найкращому забезпеченню інтересів дітей. За таких обставин, виходячи з інтересів дитини, первісний та зустрічний позов підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.51 Конституції України, Декларації прав дитини, ст.ст. 9,18 Конвенції про права дитини, Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 19, 141, 157, 160-161 СК України,та

Outcome: dismissed