Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-14 00:00:00

представник позивача звернулася до суду з позовом, в якому просить суд усунути перешкоди [PERSON] в користуванн приватною власністю, а саме житловою квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення без надання йому іншого житлового приміщення та визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловою квартирою [ADDRESS] та примусово зняти його з реєстраційного обліку житлової квартири; стягнути з [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 21 610, 25 грн., що складаються з: заборгованості по оплаті за спожитий природній газ станом на листопад 2021 року у розмірі 13 933 грн. 42 коп.; заборгованості по оплаті за розподіл (доставку) природного газу станом на червень 2022 року у розмірі 1 307, 50 грн.; заборгованості по оплаті за спожиту воду і водовідведення станом на грудень 2021 року у розмірі 3 956, 93 грн.; заборгованості по оплаті на утримання житлового будинку станом на грудень 2021 року у розмірі 2 412, 40 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що [PERSON] є власником житлової квартири [ADDRESS] , однак на даний час зареєстрована та проживає у [ADDRESS] . У житловій квартирі [ADDRESS] проживає батько позивачки, [PERSON] зі своєю новою сім`єю, що підтверджується відповідними довідками. [PERSON] власника квартири, а саме [PERSON] , у квартиру не впускає, комунальні послуги не сплачує та витрати по утриманню квартири не несе. Також загальна відома позивачу сума боргу за комунальні послуги, які споживав відповідач, проживаючи у квартирі [ADDRESS] , становить 21 610, 25 грн. Вказані дані по заборгованості за комунальні послуги не є остаточними, оскільки відповідач крім позивача не допускає до квартири і представників комунальних служб та відмовляється надавати показники, що свідчить про те, що розмір заборгованості є значно більшим. Позивач вважає дії відповідача незаконними та має право вимагати усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення [PERSON] . Вказує, що домовитись з відповідачем про добровільне звільнення даної квартири неможливо, також [PERSON] демонструє явну неможливість спільного проживання. На підставі наведеного, просить позовні вимоги задоволити. 27.07.2022 року провадження у справі відкрито. 22.08.2023 року протокольною ухвалою підгтовче судове засідання закрито та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила такий задоволити з підстав, викладених у позові. Зазначила, що відповідач не впускає позивача у квартиру та чинить їй перешкоди у розпорядженні її власністю. В судовому засіданні 15.04.2024 року відповідач [PERSON] проти позову заперечив, вказав, що інше житло у нього відсутнє, зазначає, що вказану квартиру набув у спадок від матері у 2004 році та у 2011 році подарував таку позивачці. Проживає в цій квартирі з жінкою та дитиною-інвалідом. Зазначив, що до 2011 року не проживав у даній квартирі. Наявні борги зі сплати комунальних послуг, у зв`язку з чим газопостачання було відключено. Також в подальшому дані борги розтермінували та газопостачання було відновлено. При цьому, комунальні платежі було припинено оплачувати орієнтовно у 2011-2012 році. Позивач як донька не допомагає у оплаті комунальних послуг та не приїжджає. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Правилами ст.12, ч.1 ст.81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною першою ст.76\~ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав № 30608912 від 13.07.2011 року вбачається, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування № 2-579 від 23.06.2011 року, що посвідчений Пустомитівською державною нотаріальною конторою. Вказане також підтверджується копією договору дарування квартири від 23.06.2011 року, що наявна у матеріалах цивільної справи. Прізвище [PERSON] змінено на " [PERSON] " у зв`язку із одруженням, що вбачається із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 25.02.2020 року. Відповідно до витягу № 2443 від 14.12.2021 року вбачається, що за адресою [ADDRESS] зареєстрований відповідач - [PERSON] . Також вказано, що дата реєстрації такого 20.07.2004 року. Також встановлено судом та визнано сторонами, що до моменту укладення договору дарування квартири [ADDRESS] та станом на момент розгляду справи судом у вказаній квартирі був та залишається зареєстрованим, а також фактично проживає батько позивачки - відповідач [PERSON] . Встановлено судом та не спростовано позивачем, що відповідач [PERSON] , який є батьком позивачки - [PERSON] проживає разом зі своєю сім`єю в квартирі [ADDRESS] , зареєструвався та поселився у ньому як власник після смерті власної матері, та в подальшому подарував з власної волі дану квартиру позивачеві - [PERSON] , в подальшому проживав у ньому зі згоди останньої. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] , а також члени його сім`ї, відповідно до чинного законодавства правомірно заселились та проживають в квартирі [ADDRESS] , на відповідних правових підставах. Встановлено, що дана квартира [ADDRESS] була подарована відповідачем позивачу. При цьому, [PERSON] як на підставу звернення до суду із позовом зазначає, що відповідач чинить перешкоди власнику у здійсненні її права власності, а саме у володінні та користуванні вказаним об`єктом нерухомого майна. При цьому, зазначені обставини не підтверджені жодними належними, допустими та достатніми доказами у розумінні ЦПК України. Вказане вище спростоване поясненнями відповідача, що надані ним у судовому засіданні 15.04.2024 року та не спростовані представником позивача, якими стверджено, що відповідач, до якого подано вказаний позов, набув право користування квартирою як член сім`ї власника та був зареєстрованим у ньому з 2004 року, тобто до набуття позивачем у власність вказаної квартири, а тому не може бути позбавлений права на житло у вказаній квартирі. Окрім того, судом встановлено та визнано сторонами, що [PERSON] не має у власності іншого житла, що унеможливлює його примусове виселення без відповідних на те правових підстав. Згідно з ст. 48 Конституції України кожен мас право на достатній життєвий рівень для себе і своєї, сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка є частиною національного законодавства України, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Очевидним для суду є те, що з огляду на правовідносини, що склались між сторонами, які є дочкою та батьком, відповідач подарував вказану квартиру позивачі та набув право користування даною квартирою у 2004 році на правових підставах, враховуючи що іншого житла відповідач не має, примусове виселення відповідача є неможливим. Частина 4 статті 9\~ЖК України передбачає, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. При цьому, згідно ч. 4 ст.156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє особу права користування займаним приміщенням. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Враховано судом, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням. Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про виселення суд, окрім іншого, враховує, що заявлений позивачем спосіб захисту права власності, на підставі ст. 391 та ч. 3 ст. 116 ЖК України, шляхом виселення відповідача з належної позивачці квартири, що є усуненням перешкод у здійсненні власником своїх прав щодо майна, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки як встановлено судом відповідач не є таким, який самоправно зайняв жиле приміщення, оскільки відповідач набув право користування ним на правових підставах, що також визнано сторонами у ході розгляду справи. Стаття 41\~Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а ч.4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч.1 ст. 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Статтею 405\~ЦК України визначені права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст.\~405\~ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За положеннями частини першої статті 71, статті 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення заборгованості за комунальні послуги, суд зазначає наступне. Представником позивача надано відповідні довідки, що заборгованість по оплаті за спожитий природній газ станом на листопад 2021 року становить суму у розмірі 13 933 грн. 42 коп.; заборгованість по оплаті за розподіл (доставку) природного газу станом на червень 2022 року становить суму у розмірі 1 307, 50 грн.; заборгованість по оплаті за спожиту воду і водовідведення станом на грудень 2021 року становить суму у розмірі 3 956, 93 грн.; заборгованість по оплаті на утримання житлового будинку станом на грудень 2021 року становить суму у розмірі 2 412, 40 грн. Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником Законом України «Про житлово-комунальні послуги» врегульовані права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, якими є власник, споживач, виконавець та виробник, серед яких обов`язком виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості, згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладання із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за недотримання умов його виконання, згідно з типовим договором. Правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а його обов`язком - оплатити житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦК України з передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Заявляючи вказані вимоги про стягнення відповідних коштів, що заявляють собою суму заборгованості за комунальні послуги, з відповідача на користь позивача, такі належним чином не обгрунтовуються. Зокрема, позивачем не вказано на якій правовій підставі борг за комунальні послуги слід стягнути на її користь, коли відповідач є боржником перед відповідними надавачами і виконавцями комунальних послуг. Також доказів того, що позивач в свою чергу сплатила вказаний борг, та відповідно просить стягнути такий зворотньо з відповідача, матеріали справи не містять. Тобто, за наявності існуючого боргу, у позивача відсутнє право вимоги до відповідача, оскільки не доведено, що у відповідача є обов`язок сплатити вказані суми саме на користь позивача. На підставі наведеного, у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі за необгрунтованістю та недоведеністю. Відповідно до положень ч.1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, виходячи із суті та змісту заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки обраний позивачем спосіб захисту свого права на користування житловим будинком, зокрема, шляхом виселення відповідача, не відповідає характеру спірних правовідносин, оскільки відповідач правомірно набув право на житло у ньому, користується ним, який іншого житлового приміщення не має, враховуючи, що суду не доведено вчинення ним протиправних дій щодо позивача власника майна щодо здійснення його права власності на квартиру та права вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за надані комунальні послуги, а тому з урахування характеру позовних вимог в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов задоволенню не підлягає. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають.

Outcome: dismissed