Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

У вересні 2022р. позивач [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом (а.с. 37-41 т.1) до відповідача АТ «ІМЕКСБАНК» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, треті особи: ТОВ «Фінансова компанія «Фінрайт», [PERSON] , [PERSON] , АТ КБ «ПриватБанк», в якому просив суд: - визнати припиненими правовідносини по договору № 999-000049184/1 про надання кредиту від 07 червня 2013р. (далі по тексту - кредитний договір), укладеного між позивачем та відповідачем, з 08 грудня 2017р. (далі по тексту - вимога № 1); - визнати припиненими правовідносини по договору поруки від 07 червня 2013р.(далі по тексту - договір поруки), укладеного між позивачем, відповідачем та третьою особою [PERSON] , з 08 грудня 2017р. (далі по тексту - вимога № 2). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2014р. по цивільній справі № 523/5584/14-ц, позов ПАТ Імексбанк» до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 65220,51 грн., та судові витрати у розмірі 652,20 грн., - було задоволено. 08 грудня 2017р. позивачем було виконано зазначене рішення суду, шляхом сплати уповноваженою особою - третьою особою [PERSON] суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 65872,71 грн., а тому на думку сторони позивача, в силу положень ст. ст. 598, 599 ЦК України зобов`язання між кредитором та боржником і поручителем за кредитним договором, і відповідно за договором поруки припинилися. Проте не дивлячись, що позивачем виконані всі зобов`язання за кредитним договором відповідачем було повідомлено позивача про відступлення права вимоги за кредитним договором на користь третьої особи ТОВ «Фінансова компанія «Фінрайт». Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом, для захисту свого права. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Федчишиною Т.Ю. від 12 вересня 2022р. матеріали цивільної справи були передані за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Ухвалою суді Шевченківського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2022р. позов залишено без руху. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20 січня 2023р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження і призначено справу в підготовче засідання. 17 лютого 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 94-99 т.1), в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що з 26 січня 2015р. Правлінням НБУ була прийнята постанова за № 50, якою у відповідача (банку) була запроваджена тимчасова адміністрація. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2014р. по цивільній справі № 523/5584/14-ц, позов ПАТ «Імексбанк» до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 65220,51 грн., та судові витрати у розмірі 652,20 грн. - було задоволено. Оскільки боржником та поручителем не виконувалось зазначене рішення суду, то 31 березня 2020р. між банком та ТОВ «Фінансова компанія «Фінрайт» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 126, за яким банком було відступлено новому кредитору право вимоги за кредитним договором, а тому на думку сторони відповідача належним відповідачем за вказаним позовом є ТОВ «Фінансова компанія «Фінрайт», при цьому відповідач звертав увагу суду, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2020р. було задоволено заяву ТОВ «Фінансова компанія «Фінрайт» про заміну сторони у виконавчому проваджені і здійснено заміну первісного кредитору - банку, на нового кредитора - ТОВ «Фінансова компанія «Фінрайт». Крім того, на думку відповідача позивач не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, оскільки, згідно виписки по рахункам обліку заборгованості, відсутні відомості про зарахування коштів. Відповідач вважає, що стороною позивача у відповідному платіжному документі невірно було зазначено призначення платежу, в частині реквізитів кредитного договору. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. 28 лютого 2023р. на адресу суду надійшли письмові пояснення третьої особи АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 145-147 т.1), в яких третя особа зазначила, що платіж позивача - перерахунок коштів на виконання рішення суду пройшов успішно, та грошові кошти на рахунки АТ КБ «ПриватБанк» не повертались. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 червня 2023р. заяву ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» про залучення правонаступника відповідача - залишено без задоволення. Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 червня 2023р. залучено до участі у справі, в якості третьої особи ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс». 22 вересня 2023р. на адресу суду надійшли письмові пояснення відповідача (а.с. 243-247 т. 1). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 вересня 2023р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 06 березня 2024р. на адресу суду надійшли письмові пояснення третьої особи ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» (а.с. 105, 106 т. 2). До судового засідання стороною позивача, третіми особами: [PERSON] , АТ КБ «ПриватБанк» були подані заяви про розгляд справи у їх відсутність. В судовому засіданні 29 січня 2024р. представник відповідача, представник третьої особи ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», проти позову заперечили, з підстав, наведених у відзиві, письмових поясненнях. В судове засідання 03 квітня 2024р. сторони, треті особи, не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає, за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторін, третіх осіб. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2014р. по цивільній справі № 523/5584/14-ц, позов ПАТ «Імексбанк» до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 65220,51 грн., та судові витрати у розмірі 652,20 грн. - було задоволено. 31 березня 2020р. між ПАТ «Імексбанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінрайт» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 126, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Фінрайт». Сторонами у повному обсязі виконані зобов`язання за договором про відступлення прав вимоги № 126 від 31 березня 2020р. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2020р. заяву ТОВ «Фінансова компанія «Фінрайт» про заміну сторони у виконавчому провадженні було задоволено. Замінено сторону у виконавчому провадженні - стягувача ПАТ «Імексбанк» на його правонаступника - ТОВ «Фінансова компанія «Фінрайт» у виконанні рішення суду у цивільній справі № 523/5584/14-ц за позовом ПАТ «Імексбанк» до [PERSON] та [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 65220,51 грн., та судові витрати у розмірі 652,20 грн. Постановою Одеського апеляційного суду від 11 травня 2021р. апеляційну скаргу представника [PERSON] - залишено без задоволення. Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2020р. - залишено без змін. При цьому апеляційна інстанція зазначила, що: «Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги представника [PERSON] про те, що судом першої інстанції не було враховано, що [PERSON] було у повному обсязі виконано рішення суду у цивільній справі № 523/5584/14-ц шляхом повної сплати суми заборгованості. Колегія суддів зауважує, що вказаний довід апеляційної скарги не має правового значення для вирішення питання про необхідність заміни стягувача у справі. Крім того, апелянтом не надано жодного належного доказу (а саме - постанови державного/приватного виконавця про закриття виконавчого провадження у зв`язку із сплатою суми боргу), який би свідчив про повне виконання заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2014 року». 06 грудня 2021р. між ТОВ «Фінансова компанія «Фінрайт» та ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» було укладено договір факторингу № 001/06-12 (а.с. 132, 133 т.1), за яким ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» набув право вимоги за кредитним договором, договором поруки до позивача, третьої особи [PERSON] . Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача наголошувала, що нею були виконанні зобов`язання за кредитним договором, та належним чином було виконано заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2014р. по цивільній справі № 523/5584/14-ц, на підтвердження чого стороною було надано до дублікат квитанції № 0.0.911086742.1 від 08 грудня 2017р. (а.с. 7 т.1). За приписами ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Так, за змістом ст. ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Так, зі змісту дублікату квитанції № 0.0.911086742.1 від 08 грудня 2017р. вбачається, платником зазначено - третю особу [PERSON] , призначення платежу: погашення згідно кредитного договору: 523/5584/14-ц від 09 червня 2015р., прізвище, ім`я по-батькові позичальника: [PERSON] , ІПН. [NUMBER] . Протягом всього часу розгляду справи в суді, сторона позивача не могла пояснити суду, чому у вищезазначеному дублікаті квитанції, було невірно зазначено номер та дату укладення кредитного договору, а саме: зазначено, в якості реквізитів кредитного договору, дату ухвалення рішення суду та унікальний номер цивільної справи. При цьому в судовому засіданні, представник відповідача наголошував, надавши суду належні і допустимі докази (виписка по особовим рахункам з 21 січня 2015р. по 02 квітня 2020р. (а.с. 105, 106 т. 1), що банком, як первісним кредитором не було отримано грошові кошти на виконання зобов`язань позивача за кредитним договором. Доводи третьої особи АТ КБ «ПриватБанк», що платіж за дублікатом квитанції № 0.0.911086742.1 від 08 грудня 2017р. відбувся успішно і грошові кошти були зараховані, судом оцінюється критично, оскільки протягом всього часу розгляду справи в суді третьою особою, на підтвердження зазначених тверджень, не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу. Суд звертає увагу, що відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012р. № 5 зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України. Тобто, підставою для припинення зобов`язання може бути в тому випадку, коли, зокрема: 1) зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; 2) зобов`язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо); 3) зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги; 4) зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Оскільки судом не встановлено, що в даному випадку існує одна із підстав для припинення зобов`язання за кредитним договором, які передбачені Главою 50 ЦК України, доказів протилежного позивачем не надано, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги № 1. Не підлягають задоволенню і вимога № 2, яка є похідною від вимоги № 1, в силу положень Глави 49 ЦК України. Згідно з ч. 5 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив. Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу. Відповідно до частини першої, другої, п`ятої ст. 442 ЦПК України, у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження. За змістом ст. 512 ЦК України, ст. 442 ЦПК України та ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником. Виходячи із цих норм, зокрема, пунктів 1 і 2 ч. 1 ст. 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання, поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора. Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги. У зв`язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв`язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до ч. 5 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 442 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження. Виходячи зі змісту ст. ст. 512, 514 ЦК України, ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням положень ст. 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013р. у справі № 6-122цс13 та постанові Верховного Суду від 30 січня 2019р. у справі № 2-230/11 (провадження № 61-46230св18). Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження, тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, внаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах. Відповідно до ч. 1 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Згідно з ч. 2 цієї статті якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у ч. 1 і 2 ст. 51 ЦПК України, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. В судовому засіданні сторона позивача наполягала, що належним відповідачем за вказаним позовом і в цих спірних правовідносинах є саме АТ «ІМЕКСБАНК» в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, не дивлячись на ту обставину, що Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Зазначений висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018р. у справі № 523/9076/16-ц, аналогічні правові висновки містяться також у постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020р. в справі № 705/3876/18, від 19 серпня 2020р. в справі № 639/6295/16-ц, від 14 липня 2020р. в справі № 686/23977/18, від 08 липня 2020р. в справі № 612/808/18. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги № 1 і № 2 є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають, при цьому судом враховано, що позивач звернувся до неналежного відповідача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed