Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що 10.10.1992 року зареєструвала шлюб з відповідачем, який розірвано рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 30.06.2023 року. За час перебування у шлюбі подружжям за спільні кошти була придбана квартира [ADDRESS] . Квартира придбана на ім`я відповідача згідно договору купівлі-продажу від 30.12.2002 року, що посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Косигіним С.В. та зареєстрований в реєстрі за №5628. Під час розірвання шлюбу між сторонами питання розподілу спільно нажитого майна не вирішувалось. Позивач зазначає, що оскільки квартира була придбана сторонами під час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя, вона має право на поділ квартири, яка була придбана у спільну сумісну власність під час перебування у шлюбі, на спільну часткову власність з часткою у квартирі [ADDRESS] . З огляду на викладене у позові, [PERSON] просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , а також стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 12.03.2024 року відкрито провадження у даній цивільній справі, розгляд якої постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач не з`явилася, представник позивача адвокат Костюкевич-Тарнавська О.В. подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не направляв. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе, за згодою представника позивача, провести заочний розгляд справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності та кожен окремо, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 30.06.2023 року розірвано шлюб, укладений між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 10.10.1992 року Житомирським міським відділом ЗАГС, актовий запис №1890 (а.с.5). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 30.12.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Косигіним С.В. та зареєстрований в реєстрі за №5628, [PERSON] передала [PERSON] квартиру, що за адресою [ADDRESS] у власність, а відповідач як покупець прийняв вказану квартиру і сплатив продавцю суму, що передбачена цим договором (а.с. 6). На час розгляду справи відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 31.10.2023 року. Згідно з даною інформаційною довідкою рішення про державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру за відповідачем було прийняте 28.03.2003 (а.с.10-11). Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» СК України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час такого набуття. Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України. Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до статей 22, 23, 28 КпШС України, статті 16 Закону України «Про власність», статей 112, 118 ЦК Української РСР майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 №20 роз`яснено, що розглядаючи позови, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є, зокрема, майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України). Оскільки квартира за адресою [ADDRESS] придбана подружжям [PERSON] та [PERSON] за час перебування у шлюбі, є всі підстави вважати її спільною сумісною власністю подружжя за відсутності доказів протилежного. Враховуючи встановлені в ході судового розгляду обставини справи, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] та в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2\~505 грн. судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду, що підтверджено документально.

Outcome: approved