Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-14 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог В грудні 2023 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - однокімнатною квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] ; стягнути судові витрати. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що [INFO] її чоловік [PERSON] отримав ордер на житлове приміщення № 8311 серія Б на право зайняття житлового приміщення - однокімнатної квартири [ADDRESS] . 09 червня 1995 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. Від спільного шлюбу народився син - [PERSON] , [INFO] , який з моменту свого народження проживав в зазначеній квартирі. У 2004 році в квартирі зареєстровано онука квартиронаймача - [PERSON] , який жодного дня з моменту свого народження та реєстрації в квартирі не проживав. Позивач сплачує за всі комунальні послуги, несе майнові втрати. Відповідач не бере жодної участі в утриманні квартири та жодного разу з часу його реєстрації не з`являвся у ній, його речі відсутні. Місце проживання відповідача позивачу не відоме. Посилаючись на положення ст. ст. 71,72 ЖК України, просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування спірною кватирою. Рух справи Протоколом автоматизованого розподілу справ від 13 грудня 2023 року визначено головуючим суддю Шролик І.С. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва 20 грудня 2023 року відкрито провадження по справі та призначено до підготовчого розгляду. Ухвалою суду занесеною до протоколу судового засідання від 11 березня 2024 року закрито підготовчий розгляд та призначено до справу до судового розгляду. 29 січня 2024 року представник третьої особи - Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації надав до суду письмові пояснення по справі. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили задовольнити. Не заперечували проти заочного розгляду справи. Позивач пояснила, що після смерті чоловіка зверталася до Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації для переоформлення особового рахунку на своє ім`я. Проте, було відмовлено у переоформленні рахунку, оскільки до виконавчого органу необхідно подати заяви від всіх зареєстрованих в квартирі осіб, що є неможливим оскільки не має засобів зв`язків з відповідачем. Місце проживання відповідача їй не відомо. Також зазначила, що реєстрація відповідача в квартирі, окрім неможливості переоформлення особового рахунку створює перешкоди в отримані судсидії для оплати житлово-комунальних послуг, а також додаткових витрат з вивозу сміття. Відповідач в судове засідання не з?явився, про розгляд справи повідомлявся судом належним чином шляхом надсилання судової повістки за адресою зареєстрованого місця проживання та за адресою проживання його батьків. Судова кореспонденція повернулася з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Клопотання про відкладення розгляду справи до суду відповідач не надіслав, про причину неявки суд не повідомив, відзив та інші заяви з процесуальних питань від нього до суду не надходили. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог. Пояснив, що з часу народження проживає в квартирі, ніколи відповідача не бачив. Представник третьої особи - Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Також в судовому засіданні 15 квітня 2024 року за клопотанням позивача допитано свідків. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що [PERSON] з травня 2004 року і по цей час не проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши учасників справи та свідків, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Фактичні обставини справи Дослідивши письмові докази подані в обґрунтування позову, судом встановлені наступні обставини та правовідносини між сторонами. Судом встановлено, що 24 серпня 1990 року [PERSON] видано ордер на зайняття житлового приміщення - однокімнатної квартири [ADDRESS] (а.с. 11). 09 червня 1995 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу серії [NUMBER] від 09 червня 1995 року. Після укладання шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 12). Від спільного шлюбу між [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , [INFO] . У 2004 році [PERSON] зареєстрував в квартирі свого онука - [PERSON] , [INFO] . Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] (а.с. 14). Як вбачається з матеріалів справи в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 13, 50-53). Як встановлено з квитанцій про сплату комунальних послуг, а також послуг з утримання будинку та прибудинкової території за адресою: [ADDRESS] платником є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 18-46). Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Аналогічні роз`яснення містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Такого правового висновку щодо застосування положень статей 71, 72 ЖК Української РСР дійшов і Верховний Суду у постанові від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц та у постанові від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц. Отже, саме причини та строк не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні є предметом доказування у справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обов`язок доказування даних обставин покладається на сторону позивача. Відповідно до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України) Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, згідно з положень 71, 72 ЖК Української РСР саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Наявними в матеріалах справи доказами, а також показами свідків, наданими у судовому засіданні, підтверджено, що відповідач з моменту його реєстрації в квартирі, а саме з 2004 року не проживає за місцем своєї реєстрації, там відсутні його особисті речі, він не сплачує за житлово-комунальні послуги, будь-яких витрат по утриманню житла не несе. Підсумовуючи викладене, суд приходить до переконання, що позивачем доведено, що відповідач не проживає без поважних причин у спірній квартирі більше шести місяців. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11січня 1995 року, пункт 63). У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Оцінюючи вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, на предмет пропорційності переслідування легітимної мети у світлі статті 8 Конвенції, суд приходить до переконання, що відповідачем [PERSON] втрачений інтерес до спірної квартири. Він жодного дня з травня 2004 року не проживав в спірній квартирі, а також в квартирі відсутні і його особисті речі. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Як встановлено з відомостей квартирного обліку відповідач зареєстрований за даною адресою, як за місцем реєстрації його батька [PERSON] , який за рішенням суду з 08 грудня 2005 року знятий з реєстраційного обліку за даною адресою. Мати [PERSON] - [PERSON] з 2001 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Виходячи з наведеного, враховуючи, що відповідач понад дев`ятнадцять років не проживає в квартирі [ADDRESS] , суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню та визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - однокімнатною квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача [PERSON] на користь позивача судовий збір у сумі 1073,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved