Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

Відповідно до ч. 6 ст.\~268\~ЦПК України 16.04.2024 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 19.04.2024 року. Позивач [PERSON] , звернулася до\~Ужгородського міськрайонного\~суду Закарпатської області із позовною заявою до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26\~січня 2024\~року у вказаній справі відкрито провадження, постановлено, розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом)\~сторін. Позов мотивовано тим, що 06 вересня 2012 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, який зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області і зроблено відповідний актовий запис у Книзі реєстрації актів про одруження за № 312 та видано Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Під час шлюбу у подружжя народилась дитина - [PERSON] , [INFO] , про що в Книзі записів громадянського стану 01 листопада 2013 року було зроблено відповідний актовий запис № 1338 та видано Свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Позивач зазначає, що протягом останніх років сімейне життя поступово погіршувалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між подружжям шлюбних відносин, уже тривалий час відносини між ними мають негативний характер, у них відсутнє нормальне спілкування, постійно виникають конфлікти. Фактично вони проживають окремо і кожен будує своє життя самостійно. Відповідач не здатен підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Кожен з нах має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Позивач вважає подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе та таким, що суперечить їх інтересам. Ніхто не може бути примушений до життя у шлюбі. У позовній заяві вказано на те, що спору щодо визначення місця проживання дитини між подружжям немає. [PERSON] , [INFO] , проживає із позивачем, що підтверджується Довідкою, виданою директором ОСББ № 20 від .01.2024 року. Разом із тим, позивач зазначає, що враховуючи ту обставину, що відповідач офіційно є працевлаштованим, отримує регулярний дохід у вигляді заробітної плати, вважає що слід визначити аліменти на утримання неповнолітньої доньки в розмірі однієї чверті від заробітку (доходу) батька дитини. Так, позивач просить: розірвати шлюб, який було укладено 06 вересня 2012 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, про що зроблено відповідний актовий запис у Книзі реєстрації актів про одруження за № 312 та видано Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ; стягнути з відповідача- [PERSON] , [INFO] (Рнокпп: [NUMBER] ) на користь [PERSON] , [INFO] , (рнокпп; [NUMBER] ) аліменти в розмірі однієї чверті від заробітку (доходу) батька дитини - [PERSON] на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] . Від відповідача по справі [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що він не згідний з позицією позивачки щодо необхідності розірвання шлюбу. Вважає, що шлюб і сім`я можуть бути збережені, можливості для їх збереження не вичерпані. [PERSON] , зазначає, що вони із позивачкою проживають сім`єю не короткий період, а тривалий час - більше 11 років. За весь цей час вони жили в любові і повазі один до одного, розуміли один одного, їх об`єднували спільні інтереси, погляди на життя співпадали. Так само в любові, повазі, піклуванні вони виховували їх доньку. Тому для нього стало вкрай неприємним сюрпризом подання дружиною позову про розірвання шлюбу. Серйозних суперечок, скандалів, конфліктів за твердженням відповідача у них з дружиною не було, вони жили однією сім`єю, за адресою їх проживання в приміщенні, яке вони спільними зусиллями перетворили на взірцеве, затишне сімейне гніздечко, де підтримували подружні відносини, вели спільне господарство, виховували донечку. Відповідач не вважає, що вони втратили почуття любові та поваги один до одного у нього, досі збереглися почуття любові та поваги до дружини, щире бажання зберегти сім`ю. У нього залишається надія, що і дружина змінить свою думку на користь збереження сім`ї. Відповідач переконаний, що їх сім`я не заслуговує на те щоб розпастися, вони не вичерпали потенціал їх подружнього життя, вони здатні зберегти їх подружжя і сім`ю. На відміну від позивачки, вважає, що збереження шлюбу і сім`ї є не просто можливим, а необхідним, насамперед, в інтересах їх дитини. Звертає увагу суду, що в сім`ї виховується малолітня дитина, повноцінний розвиток якої, можливий тільки в умовах повної сім`ї. Загальновідомо, якою важливою у вихованні дітей є роль сім`ї, наявність як матері, так і батька. Розлучення батьків і руйнування сім`ї, в якій вони проживали, може стати справжнім шоком і вкрай негативно вплинути на дитину. З метою збереження сім`ї, налагодження стосунків між подружжям, вважає за доцільне клопотати про надання йому з дружиною строк на примирення тривалістю 6 (шість) місяців. Відповідач зазначає, що: позовні вимоги в частині розірвання шлюбу не визнає, вважає їх необгрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню; просить призначити для нього [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , строк для примирення тривалістю 6 (шість) місяців. Від позивача по справі надійшла відповідь на відзив, так [PERSON] вважає, що відзив відповідача є не що іншим як маніпулюванням обставинами, а не бажанням зберегти родину. Мотиви, якими обгрунтовано вимоги у позові, відповідають дійсності і є такими, що унеможливлюють спільне із відповідачем проживання із у майбутньому. Між ними відсутнє будь- яке спілкування, окрім суперечок і сварок. І таке середовище зовсім не є сприятливим для виховання дитини. Вимога про надання терміну для примирення є способом тиску на позивача, життя у таких нестерпних умовах із відповідачем є не що іншим як насильством щодо неї. Однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу. Жінка, як і чоловік, має право вільно вирішувати питання щодо укладення шлюбу та його збереження, а також розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин Позивач зазначає, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. При цьому що стосується дитини, то позивач зазначає, що батько і мати, насамперед, повинні дбати про сприятливе середовище для зростання та розвитку дитини, а не використовувати її як спосіб маніпуляції. Дитина не позбавлена можливості розвиватися у гармонійному середовищі при спілкуванні як мамою, так і з батьком, які розлучені. А зростання серед сварок і непорозумінь жодним чином не створить у дитини уяву про справжню та люблячу родину, яка дбає про її добробут. Враховуючи наведене, позивач просить шлюб, який було укладено 06 вересня 2012 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, про що зроблено відповідний актовий запис у Книзі реєстрації актів про одруження за № 312 та видано Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] - РОЗІРВАТИ; окрім того просить жодного терміну для примирення не надавати. Також позивач зазначає, що підтримує заявлені нею позовні вимоги в частині стягнення з відповідача- [PERSON] , [INFO] (Рнокпп: [NUMBER] ) на користь [PERSON] , [INFO] , (рнокпп: [NUMBER] ) аліменти в розмірі однієї чверті від заробітку (доходу) батька дитини - [PERSON] на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] . Позивач просить справу розглянути за її відсутності. Відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив в якому [PERSON] вказує на те, що шлюб і сім`я можуть бути збережені, можливості для їх збереження не вичерпані; твердження позивачки, наведені у позовній заяві та відповіді на відзив, не відповідають дійсності, по-друге, є голослівними, безпідставними і бездоказовими; вважає безпідставними і необґрунтованими твердження позивачки: «Вимога про надання терміну для примирення є способом тиску на мене», оскільки його позиція щодо надання терміну для примирення викликана виключно благородним бажанням зберегти сім`ю і ґрунтується на нормах чинного законодавства; погоджується із тим, що батько і мати, насамперед, повинні дбати про сприятливе середовище для зростання та розвитку дитини та не згідний зі звинуваченнями позивачки, щодо використання ним дитини «як спосіб маніпуляції». Відповідач наполягає, що повноцінний розвиток їхньої дитини можливий тільки в умовах повної сім`ї. Розлучення батьків і руйнування сім`ї, в якій вони проживали, є справжнім шоком і вкрай негативно вплине на дитину. Наголошує, що не згідний з позицією позивачки щодо необхідності розірвання шлюбу. Вважає, що шлюб і сім`я можуть бути збережені, можливості для їх збереження не вичерпані. Відповідач зазначає, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу не визнає, наполягає на призначенні для нього [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , строк для примирення тривалістю 6 (шість) місяців. У судове засідання позивач не з`явилася, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, згідно відповіді на відзив на позовну заяву, заяви що міститься в матеріалах справи, просить розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач, будучи повідомленим про дату та час розгляду справи у судове засідання не з`явився, заяв та клопотань, в тому числі і про відкладення розгляду справи не подавав. Суд вважає за необхідне констатувати, що розгляд справи що був призначений на 02.04.2024 за клопотанням відповідача було відкладено, однак у судове засідання 16.04.2024 відповідач не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав. Відповідно до приписів ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою. Частиною 1 ст. 44 ЦПК України встановлено, що особи, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. У відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. \~З аналізу вищевказаного вбачається, що суд при розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження може відкласти розгляд справи тільки з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин, проте такої заяви відповідачем подано не було. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»). Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Судом враховано, що відповідачем було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач виклав свою позицію у даній справі, відповідь на відзив від позивача, та заперечення на відповідь на відзив подану відповідачем, розгляд справи неодноразово відкладався за заявами відповідача. Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі відповідача, суд вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів. Відповідно до ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Враховуючи, що від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, а також відповідач, який належним чином повідомлений не з`явився в судове засідання та причини неявки суд не повідомив, суд вважає за можливе розглянути справу по суті на підставі наявних в ній даних чи доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, а відповідачем разом із відзивом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті і докази, надані разом із ними. Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, дослідивши докази у справі, приходить до наступних висновків. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 06 вересня 2012 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, який зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області і зроблено відповідний актовий запис у Книзі реєстрації актів про одруження за № 312 та видано Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , оригінал міститься в матеріалах справи (видано повторно). Від даного шлюбу у сторін народилася донька [PERSON] , [INFO] , про що в Книзі записів громадянського стану 01 листопада 2013 року було зроблено відповідний актовий запис № 1338 та видано Свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 19 травня 2021 (видане повторно). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до\~ст.55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом Водночас, відповідно до ч.1\~ст.4 ЦПК України\~судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси осіб, які виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. За змістом ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.21\~СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно зі ст.24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Згідно ст.\~112\~Сімейного Кодексу\~України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105\~Сімейного Кодексу\~України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Стаття 51 Конституції України\~передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені уст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи із змісту ч.3 та ч.4\~ст.\~56\~СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. У відзиві на позовну заяву та у запереченнях на відповідь на відзив, відповідач наполягав на надання подружжю строку на примирення. З даного приводу категорично заперечила позивач. Відповідно до\~ст. 111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Згідно ч. 7 ст.240ЦПК України\~у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців. Згідно п. 10\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~- передбачене ч. 1 ст.111СК України\~вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадках відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї із сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та наданням сторонам строку на примирення. Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. При призначенні строку на примирення суд враховує думку сторін та конкретні обставини справи. Якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на примиренні шлюбу, суд вирішує справу по суті. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц (провадження № 61-33349св18) зроблено висновок по застосуванню статті 111 СК України та вказано, що «примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком». Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року по справі № 206/3459/16-ц (провадження № 61-21621св17). Суд констатує, що позовна заява надійшла до суду 23.01.2024, провадження у справі відкрито 26.01.2024. Вказане свідчить про те, що у сторін по справі був час для примирення. Разом із тим, позиція позивача з часу подання нею позову до суду, та до дня розгляду справи не змінилася, вона так само має намір розірвати шлюб та категорично заперечує проти надання часу на примирення. Суд зазначає, що наявність наміру для примирення лише в одного подружжя без згоди на це іншого подружжя не є правовою підставою для надання строку для примирення, так само як і наявність у подружжя дітей. При цьому надання строку на примирення є правом, а не обов`язком суду. Відповідно до\~ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Підставою для надання строку для примирення являється бажання сторін зберегти сім`ю. За встановлених обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання строку для примирення, оскільки таке суперечитиме інтересам сторін та положенням\~ст. 24 Сімейного кодексу України. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Судом встановлено, що сторони хоч разом проживають разом, за одною адресою, однак за твердженням позивача спільного господарства не ведуть, фактично не підтримують шлюбних відносин, при цьому позивач категорично не бажає зберігати шлюб з відповідачем, наполягає на розірванні шлюбу. Судом встановлено, що позивач категорично заперечила проти надання часу для примирення, заперечила також проти доводів відповідача, щодо можливості збереження їх шлюбу, а також проти того, що збереження шлюбу необхідне для їх дитини. На переконання позивача зростання їх дитини серед сварок і непорозумінь жодним чином не створить у дитини уяву про справжню та люблячу родину, яка дбає про її добробут. Позивач зазначила, що примушування її до примирення є неприпустимим, бажання перебувати із відповідачем у шлюбі вона не має. Позивач переконана, що збереження шлюбу є не можливим, та буде суперечити її інтересам. Примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо, Суд в силу частин третьої та четвертої статті 56 СК України не може. Тому, Суд вважає, що клопотання відповідача про надання строку для примирення подружжя задоволенню не підлягає. Суд встановив, що шлюб між сторонами на даний час носить формальний характер, збереження шлюбу суперечать інтересам, насамперед позивача, суд дійшов висновку про неможливість збереження шлюбу та наявності підстав для його розірвання, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України). Враховуючи особливий характер сімейних відносин, які були встановлені в судовому засіданні та категоричну позицію позивача щодо продовження спільного проживання однією сім`єю, покладення обов`язку збереження сім`ї на одного з подружжя при наявності на це його категоричного заперечення, не є законним та обґрунтованим і таким, що відповідає вимогам ст. ст. 24, 55, 56 СК України. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Вирішуючи даний спір, суд з`ясував узагальнені причини фактичного припинення шлюбу та мотиви, на підставі яких дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим, враховуючи фактичні тривалі взаємовідносин між сторонами. Позивачем вимог майнового характеру не заявлено. Вимог щодо визначення місця проживання дитини позовна заява не містить. Проти твердження позивача про те, що дитини проживає із нею, відповідачем не заявлено. Відповідно до ст.\~ \~160 СК України, \~місце\~проживання\~дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою\~батьків.\~\~Місце\~проживання\~дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною\~згодою\~батьків\~та\~самої\~дитини.\~Якщо батьки проживають\~окремо, місце\~проживання\~дитини, яка досягла\~чотирнадцяти\~років, визначається нею самою. Враховуючи вищенаведені обставини справи, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] , слід розірвати. Щодо стягнення із відповідача аліментів на користь позивача на утримання дитини, то слід зазначити, наступне: Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя\~статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно\~статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»\~на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої\~постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII\~(далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно доч.ч.1,2,3 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. При визначенні розміру аліментів суд виходить з матеріального становища дитини, яка не має інших доходів, крім утримання батьків. Разом із тим, при вирішенні питання про стягнення із відповідача аліментів, суд бере до уваги позицію відповідача. Так, згідно відзиву на позовну заяву він зазначає, що заперечує саме щодо розірвання шлюбу разом із тим, заперечень щодо стягнення із нього на користь позивача, на утримання їх доньки аліментів, в тому числі і щодо їх розміру, жодних заперечень не висловлює. Відповідно до\~ст.\~191\~СК України\~аліменти на\~дитину присуджуються\~за рішенням\~суду від\~дня пред`явлення\~позову,\~а в\~разі подання\~заяви про\~видачу судового\~наказу -\~із дня\~подання такої\~заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Так, враховуючи викладене суд вважає, що позов підлягає задоволенню, а з відповідача підлягає стягненню аліменти на користь позивача аліментів на утримання дітей в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати звернення із даною позовною заявою до суду і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Фактично щодо позовної вимоги про стягнення аліментів відповідач заперечень не висловлює, а тому із нього підлягає стягненню на користь держави 50 відсотків судового збору, що становить 605,60 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України,\~\~судовий\~збір\~покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В даному випадку позовні вимоги [PERSON] щодо розірвання шлюбу задоволені, а тому із відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений нею судовий збір у сумі 1211,20 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 180, 181 ч.1, 184, 185, 191 ч.1 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 року ст.ст. 56, 110, 112,160\~Сімейного кодексу\~України та,

Outcome: approved