Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав по відношенню до малолітньої доньки: [PERSON] , [INFO] . Позов мотивує тим, що позивач з відповідачем перебували у шлюбі, від якого мають малолітню доньку. Шлюбні відносини між ними припинилися, рішенням суду їх шлюб було розірвано. Донька залишилися проживати з позивачем. У зв`язку із добровільним не наданням коштів на утримання дитини, рішенням суду з відповідача було стягнуто аліменти на користь позивача. Відповідач не виконує покладених на нього законом батьківських обов`язків, не виявляє до доньки своїх батьківських намірів, не приділяє уваги та не підтримує у матеріальному плані, на даний час у відповідача наявна заборгованість по сплаті аліментів. у зв`язку з чим позивач була вимушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, її представник адвокат Остапенко С.Ю. надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позову наполягали з наведених у ньому підстав, в разі неявки відповідача просили винести заочне рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання жодного разу не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про час та день розгляду справи повідомлявся судом своєчасно та належним чином, заяву про розгляд справи за його відсутності та відзив на позов не надавав. Представники третіх осіб: Виконавчого комітету Лозівської міської ради, як органу опіки та піклування [PERSON] , Служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області Трофимчук О.В., в судове засідання не з`явились, надалти заяви про розгляд справи за їх відсутності, не заперечували, щодо задоволення позовних вимог. Згідно до положення ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Виходячи з викладеного, зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 08.09.2012 позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06.07.2015 було розірвано. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , яка на даний час проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Заочним рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24.05.2016 з відповідача, [PERSON] на користь позивача, [PERSON] , були стягнуті аліменти на утримання дитини, [PERSON] , [INFO] , до повноліття. Як вбачається з розрахунку заборгованості аліментів за боржником [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , відповідач, після ухвалення вищевказаного рішення, аліменти не сплачує в результаті чого станом на грудень 2023 утворилась заборгованість зі сплати аліментів, загальна сума якої 154380,25 грн. З висновку виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області, як органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення батьківських прав, затвердженого рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області №666 від 26.03.2024, виконавчий комітет, як орган опіки та піклування, діючи в інтересах дитини, вважає доцільним позбавити батьківських справ [PERSON] стосовно доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. В постанові №3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України №20 від 19 грудня 2008 року), а саме в пункті 15 зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. В пункті 16 даної постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В силу ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Приписами статті 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст.39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров`я, самоповагу і гідність дитини. Відповідно до положень принципу №6, принципу №7 абз.2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність покладена переш за все на батьків. Згідно ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В зв`язку з вищевикладеним, та враховуючи, що відповідач ніяким чином не піклується про спільну з позивачкою дитину, не проявляє зацікавленості в подальшій долі доньки, не цікавиться успіхами та інтересами останньої, станом її здоров?я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, суд вважає необхідним позбавити [PERSON] стосовно доньки [PERSON] , [INFO] . Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved