Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-03 00:00:00

Правобережне УСЗН ДМР звернулось до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач з 2013 року перебуває на обліку в органах соціального захисту населення як отримувач державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, дитина з інвалідністю [PERSON] , [INFO] . Відповідачу була призначена державна соціальна допомога з 14 жовтня 2013 року по 26 червня 2020 року, в тому числі на підставі медичного висновку №38 від 10 жовтня 2013 року виданого КЗ «ДЦПМСД №6». Постановою КМУ «Деякі питання надання державної соціальної допомоги» від 08 квітня 2020 року №264 визначено, що на період дії карантину встановленого постановою КМУ №211 від 11 березня 2020 року встановлено, що на період карантину виплата допомоги не зупиняється до закінчення строку дії карантину з подальшим проведенням перерахунку розміру виплаченої допомоги на підставі результатів переогляду та заяви отримувачів або їх батьків чи інших законних представників, і як наслідок, призначення державної соціальної допомоги відповідачу після закінчення строку її виплати було здійснено на строк з 01 липня 2020 року по 30 листопада 2020 року. Засобами поштового зв`язку «Укрпошта» 18 січня 2022 року від [PERSON] надійшла заява від 17 січня 2022 року про призначення державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю як особі з інвалідністю з дитинства, і на підставі поданих документів йому була призначена державна соціальна допомога з 17 січня 2022 року довічно. Управлінням було визначено обсяг надміру виплачених коштів за період з 01 липня 2020 року року по 31 листопада 2020 року в розмірі 11 278 грн. Відповідачу було надіслано повідомлення від 12 жовтня 2021 року, 24 травня 2022 року, 30 жовтня 2023 року про припинення надання і повернення надміру виплачених коштів у розмірі 11 278 грн. На підставі викладеного представник позивача звернулася до суду з цим позовом, в якому просила стягнути з відповідача на користь позивача надміру виплачені кошти державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю в розмірі 11 278 грн., а також судові витрати у виді судового збору в розмірі 2\~684 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача надала суду заяву в якій просила розглядати справи без участі представника позивача і за наявними у справі матеріалами, та підтримала позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, лише 27 лютого 2024 року надав суду заяву, в якій просив відкласти розгляд справи на іншу дату у зв`язку з від`їздом і зазначив, що з позовом не згодний і просив відмовити, а будь-яких заяв про відкладення або розгляд справи без його участі суду не надав. Суд із вказаного приводу також зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Суд, враховуючи ту обставину, що відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення. Відповідно до вимог ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідно до медичного висновку Комунального закладу «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги №6 за №38 від 10 жовтня 2013 року у [PERSON] наявне захворювання, що відповідає розділу 3 G07, пункту 3.13 Переліку медичних показань, що дають право на одержання державної соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 18 років, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства фінансів України №454/471/516 від 08 листопада 2001 року, а вказаний висновок дійсний до 27 липня 2020 року з датою переогляду 27 травня 2020 року (а. с. 13-14). Матеріалами справи підтверджено, що 17 січня 2022 року [PERSON] звернувся до органу праці та соціального захисту населення із заявою про призначення державної соціальної допомоги особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю, а саме: допомоги особам з інвалідністю з дитинства І групи (а. с. 15-17). Також судом встановлено, що відповідно до виписки з акта огляду МСЕК Серії 12 ААВ №570254 від 28 липня 2020 року [PERSON] встановлено І групу інвалідності з 27 липня 2020 року безстроково (а.с. 18-19). На підставі отриманої інформації Управлінням зроблено розрахунок надміру виплачених коштів [PERSON] , а саме державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства за період з 01 липня 2020 року по 30 листопада 2020 року у розмірі 11 278 грн. (а. с. 21). Позивачем були надіслані [PERSON] повідомлення №277 від 16 квітня 2021 року, №574 від 12 жовтня 2021 року, №2021 від 24 травня 2022 року та №588 від 30 жовтня 2023 року про припинення надання та повернення надміру виплачених коштів державної соціальної допомоги на загальну суму 11\~278 грн. (а. с. 22-25). Відповідно до п. п. 2.1., 2.6. Порядку надання державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства фінансів України 30 квітня 2002 року № 226/293/169 (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства та діти з інвалідністю віком до 18 років. Державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства, призначається на весь час інвалідності, встановленої органами медико-соціальної експертизи. Крім того, п. 6.3. вищезазначеного Порядку суми державної соціальної допомоги та надбавки на догляд, якщо остання призначена, надміру виплачені одержувачу внаслідок зловживань з його боку (внаслідок подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі сім`ї тощо), стягуються на підставі рішення структурного підрозділу з питань соціального захисту населення. Відповідно до п. 2 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2005 року №261 (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) до малозабезпечених осіб, що мають право на державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державну соціальну допомогу на догляд, належать особи, середньомісячний сукупний дохід яких за останні шість календарних місяців або два квартали, що передують місяцю звернення за призначенням допомоги, не перевищує прожитковий мінімум, визначений для осіб, які втратили працездатність (крім осіб з інвалідністю I групи та дітей померлого годувальника). Згідно із п.п. 11, 12 вказаного Порядку соціальна допомога призначається з дня звернення за допомогою. У разі коли звернення за соціальною допомогою відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особами віку, встановленого статтею 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю» або встановлення інвалідності, допомога призначається відповідно з дня досягнення особами віку, встановленого статтею 1 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю» або встановлення МСЕК інвалідності особі. Соціальна допомога призначається особам з інвалідністю - на весь час інвалідності, встановленої органами медико-соціальної експертизи. Відповідно до п. 26 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2021 року № 79, якщо отримувачем приховано чи подано недостовірні дані або органом соціального захисту населення отримано інформацію про обставини, що вплинули на встановлення права на призначення державної соціальної допомоги, надбавки на догляд та визначення їх розміру, що призвело до надмірних виплат коштів, органи соціального захисту населення: визначають обсяг надміру виплачених коштів з місяця призначення державної соціальної допомоги, надбавки на догляд та встановлюють строки їх повернення залежно від матеріального стану отримувача; повідомляють отримувачу про обсяг надміру виплачених коштів та строки їх повернення. Згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 08 квітня 2020 року №264 «Деякі питання надання державної соціальної допомоги» з метою посилення соціального захисту населення на період вжиття заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, Кабінет Міністрів України постановив, що на період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, у разі коли отримувачами державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю пропущено строк переогляду, виплата таких видів допомоги не зупиняється до закінчення строку дії карантину з подальшим проведенням перерахунку розміру виплаченої допомоги на підставі результатів переогляду та заяви отримувачів або їх батьків чи інших законних представників (пп. 3 п.1). Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Разом з тим, ст. 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Так, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Отже, законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі №545/163/17. Звертаючись до суду із позовом, стороною позивача не надано належного обґрунтування підстав визначення обсягу надміру виплачених коштів за період з 01 липня 2020 року по 31 листопада 2020 року в розмірі 11 278 грн., який заявлено до стягнення з відповідача. Суд наголошує, що законодавцем передбачені два винятки повернення безпідставно набутого майна: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні ор-гани повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року, «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» від 08 квітня 2008 року, «Москаль проти Польщі» від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії» від 20 травня 2010 року і «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» від 18 червня 2002 року та «Беєлер проти Італії» від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Беручи до уваги встановлені під час розгляду справи обставини, суд вважає, що позивач не довів наявність правових підстав, які передбачені ст. 1215 ЦК України, для стягнення з відповідача суми надміру перерахованих коштів у вигляді державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю в розмірі 11\~278 грн., а саме, що відповідач вчинив недобросовісні дії з метою отримання державних соціальних виплат та свідомо подав недостовірні відомості для їх отримання, що виключає можливість покладення на відповідача обов`язку з їх повернення. Отже, позивачем не надано суду належних та достатніх доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень. Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, беручи до уваги недоведеність позивачем обставин, викладених у позовній заяві, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed