Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-03 00:00:00

[PERSON] через свого представника - адвоката Васюка Миколу Миколайовича, через систему "Електронний суд" звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з заявою, в якій просить: 1) визнати причини пропуску поважними та поновити [PERSON] строк на подання заяви про ухвалення додаткового рішення; 2) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правничу допомогу в розмірі 30 000 грн. Заява обґрунтована тим, що відповідно до ст. 452 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 № 13-рп/2000, від 30.09.2009 № 23-рп/2009 та від 11.07.2013 № 6-рп/2013. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. У запереченнях на скаргу на дії приватного виконавця від 07.02.2024 [PERSON] попереджав суд, що попередній орієнтовний розрахунок судових витрат на правову допомогу складає 30 000 грн., а остаточний розмір витрат буде визначений з урахуванням вчинених процесуальних дій. У зв`язку з розглядом вказаної справи заявник поніс витрати на професійну правничу допомогу на загальну суму 30 000 грн., які підлягають розподілу. Відповідно до ч. 3 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 270 ЦПК України у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Листом від 15.03.2024 учасники справи повідомлені про розгляд вказаної заяви. В судовому засіданні представник [PERSON] заяву підтримав, просив задовольнити в повному обсязі, надав пояснення щодо понесених витрат у межах розгляду скарги. [PERSON] та його адвокат в судовому засіданні заперечували щодо задоволення заяви у зв`язку з відсутністю в акті наданих послуг жодних посилань на конкретну судову практику, яка вивчалась адвокатом. Вказано про те, що справа виника у зв`язку з діями приватного виконавця, яка не торкалась інтересів [PERSON] . Адвокатом вивчались та наведені у запереченні лише посилання на ЗУ "Про виконавче провадження" та ЗУ "Про оцінку майна", тому незрозуміло чому адвокатом витрачено 5,5 годин часу на вивчення матеріалів скарги. Вартість послуг адвоката в судовому засіданні в режимі відеоконференції розміром 4 000 грн. є завищеною, просили відмовити в задоволенні заяви в повному обсязі. Вислухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.02.2024 у справі № 357/9972/19 4-с/357/9/24 відмовлено у задоволенні скарги [PERSON] на дії приватного виконавця виконавчого округу Київської області Літвиненка Олексія Вікторовича у зведеному виконавчому провадженні № 73178477, до складу якого входять три виконавчі провадження ВП № 73171370, № 73176225 та № 73178207, відкриті на підставі виконавчих листів Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11.10.2023 у справі № 357/9972/19 про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь [PERSON] суми в розмірі 86 400 доларів США, що еквівалентно у гривні 3 940 405,08 грн., та на суму 42 778,28 грн. За правилом ст. 452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Відповідно до ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. З матеріалів справи вбачається, що у запереченнях на скаргу на дії приватного виконавця за вх. № 7585 від 08.02.2024, представником [PERSON] заявлено про очікувані витрати сторони на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000 грн., докази на понесення яких будуть надані суду в строки, передбачені ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Заява представника [PERSON] - адвоката Васюка М.М., про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат направлена на адресу суду засобами поштового зв`язку 23.02.2024 та ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06.03.2024 повернута заявнику на підставі ч. 4 ст. 183 ЦПК України. В подальшому, 09.03.2024 представник [PERSON] - адвокат Васюк М.М., через систему "Електронний суд" звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат разом з клопотанням про поновлення строку звернення до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. [PERSON] не заперечує встановлені судом обставини, однак вказує, що при відправленні поштової кореспонденції 23.02.2024 з заявою про ухвалення додаткового рішення, замість оригіналу такої заяви до Білоцерківського міськрайонного суду була помилково направлена копія останньої, тому просить поновити строк звернення з цією заявою. Згідно з висновком Верховного Суду у постанові від 12.01.2022 у справі № 234/11607/20, при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вищевказана правова позиція також була підтримана Верховним Судом у постанові від 26.07.2023 у справі № 911/1638/22. З огляду на вказане, зважаючи на наявність в матеріалах справи доказів направлення боржнику та суду заяви про ухвалення додаткового рішення 23.02.2024, суд вважає за необхідне поновити [PERSON] строк на подання заяви про ухвалення додаткового рішення. На підтвердження витрат на правничу допомогу представником заявника надано: 1) договір № 315 про надання правової допомоги від 03.11.2023; 2) додаток № 2 від 05.02.2024 до Договору № 315 про надання правової допомоги від 03.11.2023; 3) акт наданих послуг від 23.02.2024 згідно договору № 315 про надання правової допомоги від 03.11.2023; 4) звіт про обсяг наданих послуг від 23.02.2024 згідно Договору № 315 про надання правової допомоги від 03.11.2023. В матеріалах справи також міститься ордер серії АІ № 1544236 від 06.02.2024 про надання адвокатом Васюк М.М. правової допомоги [PERSON] за договором № 315 від 03.11.2023. Відповідно до пункту 1.1 договору про надання правової допомоги від 03.11.2023, [PERSON] та адвокат домовились про надання клієнту юридичних послуг щодо захисту інтересів, прав та свобод у будь-яких органах державної влади, місцевого самоврядування, на ПУО всіх форм власності та підпорядкування. Пунктом 2.1 договору передбачено, що послуги надаються шляхом усного та письмового консультування, складання необхідних процесуальних документів, скарг, претензій, заяв, клопотань.., надання послуг, шляхом представництва інтересів та захисту прав і свобод клієнта. Оплата послуг за договором здійснюється на підставі виставлених адвокатом актів (п. 5.1 договору). Додатком від 05.02.2024 до договору від 03.11.2023 про надання правової допомоги встановлена вартість послуг адвоката в розмірі 4 000 грн/годину. Звітом про обсяг послуг зафіксовано 6:30 витрачених годин адвоката на послуги клієнта, в тому числі: правовий аналіз наданих документів - 5:30 год.; участь в судовому засіданні 08.02.2024 - 1:00 год.; участь в судовому засіданні 19.02.2024 - 1:00 год. З акта наданих послуг вбачається, що загальна вартість послуг за роботу адвоката складає 30 000 грн. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до пункту 12 частини 3 статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Згідно з положеннями ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання, зокрема, про те як розподілити між сторонами судові витрати. В силу вимог ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частинами 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18. Отже, розподіляючи витрати, понесені [PERSON] на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази, які подані його представником, є підставою для їх відшкодування. Згідно з п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 у справі № 1-23/2009, яке відповідно до ст. 1512 Конституції України є обов`язковим, остаточним і не може бути оскаржено, зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать: консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво тощо. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів ( ч. 1 ст. 89 ЦПК України ). Враховуючи вищезазначене, розмір витрат скаржника на професійну правничу допомогу не відповідає критеріям співмірності, реальності та розумності розміру, а отже є значно завищеним. Так, суд не може в повній мірі погодитися з сумою витрат на правову допомогу, яку просить стягнути скаржник (30 000 грн.), така сума є явно завищеною та не співмірною зі складністю справи. Отже, суд перш за все має визначити, чи є обґрунтованим визначений розмір і чи є підстави для відмови стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково. Крім того, у цьому випадку судом не вирішувався спір по суті, а лише надавалася оцінка діям/бездіяльності виконавця щодо оцінки майна боржника в межах виконавчого провадження, яка за своєю природою зводиться до вирішення судом питання законності дій або бездіяльності приватного виконавця, які регулюються Законом України «Про виконавче провадження». Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 11.11.2021 по справі № 910/7520/20. Таким чином, суд вважає, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката в розмір 30 000 грн. не є співрозмірним та не відповідає критеріям розумності та справедливості. Ураховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд дійшов висновку про необхідність зменшення їх розміру. Також суд зазначає, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів стягувача (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 04.10.2021 від № 640/8316/20, від 21.10.2021 у справі № 420/4820/19 тощо). Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Згідно з правовою позицією Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19: «витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено». Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення вимог заявника шляхом ухвалення додаткового судового рішення у справі про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат на правову допомогу у розмірі 5 000 грн.

Outcome: partial