Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-16 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: [PERSON] , відповідно до якого просять суд: визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Вимоги позову наступним. Згідно свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 28.11.2006 року позивачам по справі та третій особі [PERSON] належить по 1/4 частині квартири [ADDRESS] . [PERSON] належить ще 1\\4 частина цієї ж квартири відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] . Позивачі проживають у вказаній квартирі, третій співвласник знаходиться на окупованій території, проте він ще до повномаштабного вторгнення РФ на територію України, підтримував і не одноразово підіймав питання щодо зняття відповідачів з реєстрації. Відповідачі по справі були зареєстровані в належному їм житловому приміщенні, ще за життя [PERSON] (матері відповідачів), але з січня 2022 року вони в квартирі не з`являються, будь-які контакти ми з ними не підтримуємо, оскільки відповідачі зловживають спиртними напоями. Реєстрація відповідачів у квартирі перешкоджає позивачам в оформленні передбаченої державою програми - субсидії, крім того, для них є матеріально важко сплачувати комунальні послуги з урахуванням реєстрації відповідачів. Ухвалою суду\~26.01.2024року суддя прийняла позовну заяву до свого провадження, а також відповідно до\~ст. 274 ЦПК України\~вирішила розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали. [PERSON] додатково пояснила, що вони хочуть зняти з реєстрації відповідачів, оскільки у квартирі зареєстровано 5 осіб, враховуючи дідуся, яки знаходиться у Пологівському районі. Через їх реєстрацію вони позбавлені права оформити субсидію та будь-які інші пільги. Комунальна плата є матеріально важкою для позивачів. [PERSON] додатково пояснила, що має невелику заробітну плату, половина якої йде на сплату комунальних послуг. Відповідачі поводять себе аморально. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] заперечували проти позовних вимог. [PERSON] додатково зазначив, що він із [PERSON] проживають у квартирі, в одній кімнаті. Зазначив, що зареєстрований у квартирі з 1972 року. Комунальна плата є завеликою через те, що позивачі не економлять електричну енергію. Був відсутній вдома 2 місяці оскільки перебував у відрядженні у м.Полтава. Третя особа - [PERSON] помер. Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторони, суд прийшов до висновку, що позов необґрунтований та не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні ним обставини. [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Згідно витягів з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи судом встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , окрім позивачів зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачами права власності, а саме права користування та розпорядження житловим приміщенням. Вказані правовідносини регулюються нормами\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,\~Конституції України\~та\~Цивільного кодексу України. Позивачі в позові посилаються на те, що відповідачі в оспорюваній квартирі не проживають з січня 2022, але відповідачі це заперечують, зазначають, що в цій квартирі вони проживають постійно. Як доказ непроживання відповідачів, позивачі надають Акт від 18.01.2024 року, складеного мешканцями будинку (сусідами) за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] не проживають у квартирі [ADDRESS] з січня 2022 року. В ньому зазначено, що особистих речей в квартирі при огляді не було виявлено. Відповідно до частини другої\~статті 405 ЦК України\~член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Але суд не приймає вказаний Акт в якості доказу непроживання, оскільки ця обставина могла бути підтверджена показаннями свідків, особистість яких повинна бути перевірена в суді, свідки повинні бути попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань. Інших доказів непроживання відповідачів в квартирі [ADDRESS] суду не надано. Також в судовому засіданні не встановлено, що відповідачі є членами сім`ї позивача, тому положення ч.2 ст. 405 ЦК України в цьому випадку не можуть бути застосовані. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. В ст. 29 ЦК України дано визначення, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Позивачі посилаються на те, що проживання відповідачів покладає на них додатковий тягар по сплаті комунальних послуг, але доказів на підтвердження цих обставин не надають. Також доводи позивачів про те, що відповідачі порушують правила співжиття, не підтверджені належними доказами. Таке порушення правил співжиття, яке унеможливлюють проживання інших осіб в одній квартирі, повинно бути систематичним. Позивачі не довели, що відповідачі систематично руйнують або псують жиле приміщення; використовують приміщення не за призначенням. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1\~ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). Отже, за приписами даної статті, член сім`ї власника житла, втрачає право на користування цим житлом лише у разі його відсутності ньому без поважних причин понад один рік. При цьому, початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення в справі Афанасьєв проти України, 5.04.2005). Згідно ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з\~ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна -встановити дійсні обставини справи. Згідно із\~ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. В судовому засіданні не встановленні обставини, які б давали суду право прийняти рішення визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Outcome: dismissed