Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-14 00:00:00

01.11.2023р. [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить стягнути з відповідача на свою користь: борг згідно розписки від 15.02.2023р. в сумі 493 580 грн. 00 коп.; моральну шкоду у розмірі 40 000 грн. 00 коп.; заборгованість згідно розписки від 15.02.2023р. з урахуванням 3% річних станом на 01.11.2023р. у розмірі 4 221 грн. 40 коп. Позов обґрунтований тим, що за умовами договору позики і розписки від 08.04.2021р. позикодавець передав позичальнику у позику грошові кошти у розмірі 500 000 грн. 00 коп. терміном на 12 місяців, які позичальник зобов`язався повернути не пізніше 08.04.2022р. Також сторони погодили, що за кожен рік користування грошима позичальник сплачує позикодавцю 21% від суми проінвестованих ним коштів, та виплата процентів відбувається кожен місяць. Та визначили, що повернення позиченої суми коштів та відсотків по ній повинне проходити в готівковій формі у місті Києві у гривнях, чи в безготівковій формі на банківську карту. Також 15.02.2023р. була складена розписка стосовно факту підтвердження загального залишку заборгованості, в якій було зазначено, що загальна сума позики складає 550 000 грн. 00 коп., які відповідач зобов`язався повернути за наступним графіком: 20.02.2023р. - 40 000 грн. 00 коп.; 20.03.2023р. - 40 000 грн. 00 коп., 20.04.2023р. - 80 000 грн. 00 коп.; 20.05.2023р. - 140 000 грн. 00 коп., 20.06.2023р. - 200 000 грн. 00 коп., 20.07.2023р. - 50 000 грн. 00 коп. Цією ж розпискою було визначено обов`язок відповідача, у разі прострочення виконання зобов`язань, щодо сплати штрафу в розмірі 100 000 грн. 00 коп. З часу надання розписки відповідачем були зроблені наступні проплати: 20.02.2023р. у розмірі 40 000 грн. 00 коп., 20.03.2023р. у розмірі 40 000 грн. 00 коп., 21.04.2023р. у розмірі 80 000 грн. 00 коп., 24.05.2023р. у розмірі 140 000 грн. 00 коп. З огляду на вищевикладене позивач вказує, що залишок заборгованості становить 493 850 грн. 00 коп., з яких: 200 000 грн. 00 коп. - залишок основної суми боргу; 100 000 грн. 00 коп. - штраф за прострочення платежу; 143 850 грн. 00 коп. - загальна кількість відсотків за користування коштами за ввесь період; 50 000 грн. 00 коп. - добровільний платіж як компенсація за спричинені незручності. Щодо відшкодування моральної шкоди позивач послався на ст.ст. 23, 1167 ЦК України, ст. 22 Закону України Про захист прав споживачів, та вказуючи на невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення позики, та як наслідок спричинення йому негативних явищ у житті, пов`язаних з порушенням ментального, духовного здоров`я, втрати здорового сну, депресії, проблем у соціальному житті, розчарування в людях, порушення людської гідності внаслідок набуття позивачем ролі прохача, а також запозичення коштів у борг у друзів аби прокормити сім`ю, так як кошти позичені відповідачу, були майже єдиними у позивача, емоційні страждання, просив стягнути з відповідача на свою користь моральної шкоди в розмірі 40 000 грн. 00 коп. Також позивач просив стягнути з відповідача 3% річних за борговою розпискою від 15.02.2023р. станом на 01.11.2023р. у розмірі 4 221 грн. 40 коп. Позивач в судові засідання, призначені на 01.04.2024р. та 15.04.2024р. не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду, про причини неявки не повідомив. Водночас, 28.03.2024р. звернувся на адресу суду із заявою про розгляд справи у його відсутність, в якій позов просить задовольнити. Відповідач в судові засідання, призначені на 01.04.2024р. та 15.04.2024р. не з`явився, хоча належним чином, в порядку визначеному ст.ст. 128-131 ЦПК України, повідомлений про час, дату та місце судового розгляду шляхом направлення поштовим зв`язком судових повісток за адресою реєстрації місця проживання відповідача, та шляхом направлення судових повісток про виклик у судові засідання з прикріпленими до них файлами одержувачу [PERSON] в його електронний кабінет, а також через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України про виклик відповідача до суду. Про причини неявки відповідач суд не повідомив, а також не подав до суду відзив на позов, заяву про розгляд справи за його відсутності чи відкладення розгляду справи. З огляду на приписи ст.ст. 211 та 223 ЦПК України суд визнав за можливе розглянути справу по суті без участі сторін за наявними у справі доказами. Дослідив матеріали справи, суд вважає встановленим таке. Так як вбачається з матеріалів справи, 08.04.2021р. між позивачем (позикодавець) та відповідачем (позивальник) було укладено договір позики без номеру, відповідно до п. п. 1, 2, 3, 4, 5, 6, 8, 12 якого позикодавець передав, а позичальник прийняв у позику грошові кошти в сумі 500 000 грн. 00 коп., які позичальник зобов`язався повернути позикодавцю не пізніше 08.04.2022р. Сторони погодили, що за кожен рік користування грошима позичальник сплачує позикодавцю 21% від суми проінвестованих ним коштів. Позичальник виплачує належні позикодавцеві відсотки кожен місяць. Повернення позиченої суми грошових коштів та відсотків по ній повинне проходити в готівковій формі у м. Києві у гривнях, або в безготівковій формі у гривні на банківську карту № [NUMBER] . Позичальник засвідчив, що на момент укладення договору, ним отримано грошові кошти у повному розмірі згідно п. 1 договору. Сторони домовилися, що розписка позичальником про передання йому визначеної суми грошових коштів за даним договором є фактором передачі коштів. Договір може бути продовжений шляхом укладення договору про внесення змін та доповнень до цього договору. Відповідно до ст. 1046 ЦК України цей договір вважається укладеним з моменту передання грошей. 08.04.2021р. відповідачем було надано позивачеві власноручно підписану розписку в тому, що він отримав від позикодавця [PERSON] в позику грошові кошти у розмірі 500 000 грн., термін позики 12 місяців. В ній же зобов`язався виплатити позикодавцю відсотки у сумі 21% річних, та виплачувати відсотки від 30 до 31 числа кожного місяця, до кінця терміну позики включно. Договору про внесення змін та доповнень до договору позики від 08.04.2021р., чи продовження строку його дії, що погоджено сторонами у п. 8 договору позики від 08.04.2021р. матеріали справи не містять. 15.02.2023р. відповідачем було надано позивачеві власноручно підписану розписку, на виконання умов договору позики від 08.04.2021р., в якій позичальник [PERSON] зазначив, що має непогашену позику від [PERSON] , [INFO] . Сума позики складає 550 000 грн., які він зобов`язується повернути за наступним графіком: 20.02.2023р. - 40 000 грн. 00 коп.; 20.03.2023р. - 40 000 грн. 00 коп., 20.04.2023р. - 80 000 грн. 00 коп.; 20.05.2023р. - 140 000 грн. 00 коп., 20.06.2023р. - 200 000 грн. 00 коп., 20.07.2023р. - 50 000 грн. 00 коп. Факт про повернення позики підтверджується перерахуванням грошових коштів на банківський рахунок [PERSON] № [NUMBER] та банківською випискою про списання грошових коштів з банківського рахунку позичальника. Також у розписці позичальник зобов`язався у випадку прострочення ним виконання зобов`язання сплатити штраф у розмірі 100 000 грн. 00 коп., шляхом безготівкового перерахування на банківський рахунок позикодавця. Також у розписці позичальник зазначив, що по факту погашення позики позикодавець має повернути йому договір позики та розписки до нього. Відповідач свої зобов`язання щодо повернення отриманих за договором позики та розписками коштів не виконав, у зв`язку з чим, за розрахунком позивача, за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 493 850 грн. 00 коп., з яких: 200 000 грн. 00 коп. - залишок основної суми боргу; 100 000 грн. 00 коп. - штраф за прострочення платежу; 143 850 грн. 00 коп. - загальна кількість відсотків за користування коштами за ввесь період; 50 000 грн. 00 коп. - добровільний платіж як компенсація за спричинені незручності. При цьому, за розрахунком позивача, з часу надання розписки 15.02.2023р. відповідачем були зроблені наступні проплати: 20.02.2023р. у розмірі 40 000 грн. 00 коп., 20.03.2023р. у розмірі 40 000 грн. 00 коп., 21.04.2023р. у розмірі 80 000 грн., 24.05.2023р. у розмірі 140 000 грн., всього у розмірі 300 000 грн., які зараховані ним на погашення основного боргу. За розрахунком позивача, виходячи із суми боргу 493 850 грн. 00 коп., періоду прострочення грошового зобов`язання з 21.07.2023р. по 01.11.2023р. та кількості днів прострочення - 104 (493 850 грн. 00 коп. х 3% х 104 : 365 : 100), сума 3% річних становить 4 221 грн. 40 коп. 15.09.2023р. позивачем направлено відповідачеві рекомендованим поштовим відправленням зі штрих-кодом 215600426655 претензію про повернення коштів за договором позики від 08.04.2021р., розписки від 08.04.2021р. та розписки від 15.02.2023р., всього у розмірі 493 850 грн. 00 коп., у строк до 25.10.2023р. Встановив вказані обставини, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно ст. 15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно приписів ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В свою чергу, ст.ст. 76-89 ЦПК України визначено поняття доказів, їх належності, допустимості, достовірності та достатності, обов`язок доказування і подачі доказів, а також підстави звільнення від доказування, порядок подачі доказів, витребування доказів та оцінки доказів. Відповідно до ч.ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ст. 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Верховний Суд України у постанові від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019р. у справі № 464/3790/16-ц. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частинами 1 та 3 ст. 1049 ЦК України, визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, і за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк і термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). У справі, що розглядається між сторонами виникли договірні правовідносини за договором позики укладеним у письмовій формі, зміст якого, як і складена позичальником розписка, підтверджують факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів, які позичальником позикодавцеві не повернуті. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За положеннями ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути змінений позиковим зобов`язанням. Зміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (ст. 1047 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про зміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). Результат системного аналізу ч. 2 ст. 604, ст. 1053 ЦК України дає підстави для висновку, що під новацією необхідно розуміти одну з підстав припинення зобов`язання, яка є домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим між тими ж сторонами. Борг, який виник із договору купівлі-продажу, договору найму (оренди) чи з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання. Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має правоприпинювальну природу. Істотними умовами такого договору є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов`язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється. Про намір вчинити новацію сторони повинні зазначити в договорі. Отже, умовами здійснення новації є: новий договір укладається між тими самими сторонами, які були учасниками первинного договору позики; новий правочин оформляється укладенням сторонами так званого новаційного договору позики, який можна визначити як договір, за яким одна сторона (позикодавець) враховує суму заборгованості, що виникла з договору позики, як сума позики, а інша сторона (позичальник) зобов`язується повернути таку суму вже на виконання нових позикових зобов`язань; дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладення договору позики; дійсність первинного зобов`язання. Вказані висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019р. у справі №340/385/17 (провадження №14-495цс19). Судом встановлено, що у розписці від 15.02.2023р. відсутні умови про те, що зобов`язання за нею є новацією боргу за первинним зобов`язанням, з якого виник обов`язок сплатити суму боргу та відсутній факт домовленості сторін щодо заміни попереднього зобов`язання новаційним. Згідно змісту даної розписки відповідач лише підтвердив наявність у нього боргу за договором позики від 08.04.2021р. та зобов`язався її повернути відповідно до визначеного у ній графіку. До того ж у цій же розписці визначив, що по факту погашення позики позикодавець має повернути йому договір позики та розписки до нього. Виникнення між сторонами саме боргових зобов`язань, які регулюються положеннями ст.ст. 1046, 1049 ЦК України, свідчать і матеріали справи. Отже, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ст. 1053 ЦК України. З огляду на наведене, суд вважає, що між сторонами виникли договірні правовідносини з позики, які відповідачем виконані не були і майнове право позивача було порушено відповідачем, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 200 000 грн. 00 коп. - залишок від основної суми боргу. Позивач також просив стягнути з відповідача на свою користь 143 850 грн. 00 коп. загальної кількості відсотків з користування коштами за ввесь період. Водночас щодо заявлених вимог про стягнення загальної кількості відсотків з користування коштами за ввесь період користування позики у розмірі 143 850 грн. 00 коп., то слід зазначити, що позивачем не обґрунтована сума заявлених позовних вимог (відсутній розрахунок з визначенням суми боргу на яку нараховані відсотки, відсоткова ставка з якої виходив позивач при розрахунку вимог, не визначено період за який вони розраховані). Тож суд, виходячи із умов договору позики від 08.04.2021р., згідно яких розмір відсотків становить 21% від суми проінвестованих коштів, яка згідно цього ж договору становила 500 000 грн., та строку кредитування погоджено сторонами у ньому (12 місяців, до 08.04.2022р.), вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача слід стягнути відсотки у сумі 105 000 грн. 00 коп. (500 000 грн. (сума основного боргу згідно договору позики від 08.04.2021р.)х21/100). Також суд вважає доцільним зазначити, що у постанові Великої Палати Верховного суду від 05.04.2023р. у справі № 910/4518/16 зазначено про те, що зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за користування кредитом поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що підхід, за якого проценти за користування кредитом могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за ст. 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за користування кредитом, розмір якої не може бути зменшений судом. А тому посилання позивача про стягнення відсотків за ввесь період користування коштами, свідчать про помилкове розуміння ним правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень ст. 625 ЦК України. З дослідженого судом договору позики не вбачається, що при його укладенні сторони встановили нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі після закінчення строку кредитування. У розписці від 15.02.2023р. питання щодо розміру процентів, строків та порядку їх нарахування, сторонами також не вирішувалося. Додаткові договори, якими б уносилися зміни чи доповнення до договору позики від 08.04.2021р. матеріали справи також не містять. А тому в задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача відсотків за користування коштами в сумі 38 850 грн. 00 коп. - слід відмовити. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь 50 000 грн. 00 коп. в якості добровільного платежу як компенсації за спричинені незручності, то вони також задоволенню не підлягають, так як з дослідженого судом договору позики від 08.04.2021р. не вбачається, що при його укладенні сторони встановили нарахування такого виду зобов`язання, як міри відповідальності. Умови щодо нарахування добровільного платежу як компенсації за спричинені незручності не погоджені сторонами і у розписці від 15.02.2023р. До того ж у вказаній розписці відповідачем зазначено про розмір неповернутої позики за договором позики від 08.04.2021р. у розмірі 550 000 грн., та збільшення суми погодженої у договорі позики суми боргу як 500 000 грн. на 50 000 грн., у вказаній розписці відповідачем віднесено саме до суми заборгованості за позикою, та не вбачається збільшення цієї суми за рахунок інших видів зобов`язань. Про погодження умов сплати та розміру добровільного платежу як компенсації за спричинені незручності також не йдеться і у переписці сторін, яку позивач долучив до позовної заяви. Вказане позбавляє суд можливості констатувати погодження сторонами визначення виду зобов`язання відповідача як міри відповідальності саме у вигляді компенсації за спричинені незручності, та правову природу 50 000 грн. на яку збільшена сума позики за договором від 08.04.2021р., розпискою від 15.02.2023р., як непогашена. У ст. 204 ЦПК України встановлено презумпцію правомірності правочину. За таких обставин позов в частині стягнення 50 000 грн. в якості добровільного платежу як компенсацію за спричинені незручності задоволенню не підлягає. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже три проценти річних від простроченої суми підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, ці проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь 3% річних за розпискою від 15.02.2023р., за період прострочення з 21.07.2023р. по 01.11.2023р. виходячи із суми боргу 493 850 грн. та кількості днів прострочення 104, у розмірі 4 221 грн. 40 коп., то вони підлягають частковому задоволенню. Зокрема, з врахування умов договору позики від 08.04.2021р. та розписки від 15.02.2023р., та обставин того, що відповідач не виконав своїх зобов`язань та станом на 01.11.2023р. (дата визначена позивачем) не повернув основну суму боргу у розмірі 200 000 грн. 00 коп. та суму відсотків у розмірі 105 000 грн. 00 коп., у встановлені строки, а тому вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання, а відтак з нього на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних в сумі 2 607 грн. 12 коп. Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Тож, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню штраф, передбачений розпискою від 15.02.2023р., у заявленому розмірі - 100 000 грн. 00 коп. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частинами 1 та 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.09.2020р. у справі №216/3521/16-ц, провадження №14-714цс19, дійшла висновку, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (Stankov v. Bulgaria, № 68490/01, §62, 12.07.2007р.). У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданих травм, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Водночас, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач вказуючи на заподіяння йому моральної шкоди обмежився виключно зазначенням загальних формулювань без зазначення конкретних обставин, які б свідчили про заподіяння йому моральної шкоди. При цьому позивач вказуючи про погіршення його стану здоров`я та про інші негативні наслідки в його житті не надає суду жодних доказів на підтвердження наявності останніх. Таким чином, визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує як характер моральних страждань позивача, так і їх тривалість та вважає, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 4 000 грн. відповідатиме засадам розумності та справедливості, а також обставинам справи та наслідкам, що настали для позивача, який зазнав моральних страждань. На підставі вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору в сумі 4 938 грн. 50 коп., понесені позивачем при подачі позову до суду, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме в сумі 4 116 грн. 24 коп.

Outcome: partial