Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, який уточнила та в обґрунтування уточнених позовних вимог зазначила, що з 09 листопада 2013 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбу. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Сімейне життя між позивачем та відповідачем не склалося, в період з 2016 по 2017 роки стосунки між ними були напружені, позивач неодноразово викликала патрульну поліцію з метою захисту її прав, життя та здоров`я і фіксувала фізичні насилля. Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2017 року, шлюб між сторонами розірвано. 14 червня 2022 року позивач змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Наразі син сторін [PERSON] , [INFO] , проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.11.2017 з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Вказує, що відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Аліменти на утримання дитини сплачував у період з березня 2019 року по листопад 2020 року, тобто в той період часу коли він займався визначенням способу участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітнім [PERSON] , про що було ухвалено рішення виконкому Саксаганської районної у місті ради №171 від 17 квітня 2019 року). Отже, вважає, що аліменти сплачувались не з метою утримання дитини, турботи за останнього, а виключно з метою створення позитивного образу батька, який утримує дитину та бажає спілкуватися. З листопада 2020 року відповідач аліменти на утримання сина по сьогоднішній момент не сплачує та відповідно до довідки про нараховані/сплачені аліменти виданої державним виконавцем Криворізького відділу державної виконавчої служби у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м. Дніпро) заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів станом на 25 серпня 2023 року становить 194 453,01 грн. Наразі дитина знаходиться на повному матеріальному утриманні позивача, відповідач коштів на утримання дитини не надає та взагалі не цікавиться життям та розвитком дитини. Фактично склалась ситуація, за якої відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає, аліменти не сплачує, не телефонує дитині, не приїзжав до дитини, не цікавиться сином. Вказує, що, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України та введенням воєнного стану, ситуація в Україні є досить складною морально для дитини, тому позивач має бажання та можливість здійснити виїзд за кордон, забезпечити безпеку сину в умовах війни в нашій країні, шляхом виїзду до Польщі. Канади. Швейцарії. Румунії. Нідерландів. Францію, Чеської Республіки, Італійської Республіки, Кіпру. Вказаний виїзд позивач хоче здійснити для забезпечення безпеки дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Вказує, що позивач намагалась вийти на зв`язок з батьком дитини для отримання його згоди на тимчасовий виїзд сина за кордон України, однак місце знаходження відповідача їй не відомо, засоби телефонного зв`язку з ним також відсутні, тому отримати добровільну згоду від відповідача у встановленому чинним законодавством порядку щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди та супроводу одного з батьків немає можливості. Зазначає, що дитина проживає з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, враховуючи, що відсутні обмеження чи заборони, які унеможливлюють виїзд дитини за межі України для тимчасового перебування за кордоном з метою зменшення морального напруження в умовах воєнного часу, уникнення небезпеки життю та здоров`ю в умовах воєнного стану в Україні, навчання, оздоровлення та відпочинку, а неможливість отримання дозволу на виїзд за кордон малолітньому сину сторін суперечать законним правам і інтересам дитини, оскільки перебуваючи в м. Кривий Ріг син позивача та відповідача щодня наражається на ракетну небезпеку зі сторони країни агресора російської федерації, коли ракета кожної хвилини може завдати невідворотних наслідків для життя дитини. Просить суд надати [PERSON] дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон України до Польщі, Канади, Швейцарії, Румунії, Нідерландів, Францію, Чеської Республіки, Італійської Республіки, Кіпру і повернення на територію України сина - [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька [PERSON] , строком до закінчення воєнного стану, але не більше ніж на три роки з дня набрання рішенням суду законної сили. Ухвалою судді від 31 серпня 2023 року відкрито провадження по справі, постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с 26). 03.11.2023 відповідач [PERSON] надав відзив на позовну заяву, в якому, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що твердження позивача про те, що він не беру участі у вихованні та догляді за дитиною, та навіть не цікавиться розвитком дитини, не відповідають дійсності, оскільки з його сторони все робилося для цього, але [PERSON] не надавала йому можливості для реалізації його батьківських прав у будь-який спосіб. У зв`язку із цим, у квітні 2019 року, він звертався до служби у справах дітей, для визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з сином та рішенням виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради від 17 квітня 2019 року визначено спосіб участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітнім [PERSON] .. Однак, позивач і надалі продовжувала перешкоджати його побаченням з дитиною. Через що у 2021 році, він звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу з відповідним позовом. Однак, позивач не виконує і рішення суду, не дає йому бачити та виховувати сина. Вказує, що засоби зв`язку з ним у позивача є, і вона зв`язувалась з ним з приводу надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини, але отримала відмову, оскільки його позиція пов`язана із тим, що позивач не дає змогу бачитись із сином, навіть при знаходженні в Україні, не кажучи про те, коли виїде з дитиною за кордон нашої держави. Зазначає, що аліменти на утримування дитини він сплачує по можливості. Також, зазначає, що позивач не вказує конкретної дати вивозу дитини за кордон України, та її повернення. Не зазначає точного місця перебування сина в певний проміжок часу, що унеможливлює виконання його обов`язків як батька дитини. Вважає, що докази надані позивачем до суду, в обґрунтування своєї позиції, є неналежними (лише припущеннями), адже з їх змісту не вбачається необхідних аргументів та підстав для вивозу їх сина за кордон. У задоволені позовних вимог просив відмовити у повному обсязі (а.с. 50-53). 28.11.2023 представник позивача [PERSON] надала відповідь на відзив на позовну заяву, в якій вказувала на те, що у відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що його позиція проти виїзду дитини закордон пов`язана з тим, що позивач не дає змогу бачитись з сином, навіть при знаходженні в Україні, не кажучи про те, коли виїде з дитиною за кордон нашої держави. Однак, відповідач приховує той факт, що дитина не бажає проводити час з батьком, відчуває з ним себе некомфортно та боїться його. Зазначені емоції дитина відчуває не просто, а після того як на собі відчув жорстоке відношення зі сторони батька та неодноразово бачив жорстоке відношення батька, який вчиняв фізичне насилля відносно матері у нього на очах. Щодо надання відповідачем дублікатів квитанцій про сплату аліментів вказувала, що згідно наданих документі аліменти сплачувалися в період з березня 2019 року по листопад 2020 року коли відповідач займався питанням, щодо визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з сином, чим створював позитивний образ батька, який утримує дитину та бажає спілкуватися. В теперішній час дитина знаходиться на повному матеріальному утриманні позивача, відповідач коштів на утримання дитини не надає та взагалі не цікавиться життям та розвитком дитини. Вказує, що ненадання дозволу відповідача на виїзд дитини за кордон шкодить інтересам дитини, та не сприяє його психологічному здоров`ю, розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток його особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Позовні вимоги просила задовольнити (а.с. 76). 12 лютого 2024 року підготовче провадження закрите та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 118). Позивач та її представник в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на пояснення надані у відзиві на позовну заяву та вказуючи на те, що позивач не конкретизує куди саме вона має намір виїхати з дитиною. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Служба у справах дітей виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, в судове засідання не з`явився, але надали пояснення, в яких посилаючись на те, що у документах, доданих позивачем до позовної заяви, відсутні будь-які довідки, запрошення, туристичні білети тощо, які визначають мету перебування малолітнього [PERSON] , [INFO] , у Республіці Польщі, Федеративній Республіці Німеччині, Канаді, Державі Ізраїль, заперечували проти задоволення позовних вимог. Справу присили розглянути за відсутності їх представника (а.с. 42-44). Суд, вислухавши думку присутніх представників учасників справи, дослідивши у сукупності всі матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що позивач 14 червня 2022 року змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] (а.с. 9). З 09 листопада 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 10), який рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2017 року розірвано (а.с. 13-15). Від шлюбу сторно мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с 11). Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 жовтня 2021 року встановлено порядок участі у вихованні та спілкуванні [PERSON] з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] (а.с. 58-60). Як зазначила в позові позивач та вказувала в судовому засіданні в теперішній час дитина проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріально допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. У зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України та введенням воєнного стану, ситуація в Україні є досить складною морально для дитини, тому вона має бажання та можливість здійснити виїзд за кордон, забезпечити безпеку сину в умовах війни в нашій країні за для забезпечення безпеки дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків, на що їй потрібен дозвіл відповідача, який останній не надає. Відповідач в судовому засіданні підтвердив, що не надає згоди на виїзд дитини, через те, що позивач чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином. Згідно довідки про нараховані/сплачені аліменти, виданої державним виконавцем Криворізького відділу державної виконавчої служби у Криворізькому районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів станом на 25 серпня 2023 року становить 194 453,01 грн (а.с. 16-18). Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України). В силу положень статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 5 ст. 157 СК України, той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, у разі: 1) наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів; 2) наявності заборгованості зі сплати аліментів, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, якщо аліменти сплачуються на утримання дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Вказані Правила передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати якнайкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 липня 2019 року у справі № 643/1090/17 (провадження № 61-28548св18), зазначено, що: «Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди». Тимчасовий виїзд дитини за кордон на підставі рішення суду передбачений законодавством та має відповідати найкращим інтересам дитини. Відповідний дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). В Постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 297/1949/21 зазначено, що дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька не передбачає можливості його видачі на майбутні, постійні поїздки, є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку з конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Надання судом дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька без визначення відповідного часового проміжку перебування дитини в іншій країні не свідчить про одноразовий виїзд та може призвести до порушення прав дитини, а також батьківських прав одного з батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається позивачем не надані докази, з визначенням конкретної дати виїзду та повернення до України, не конкретизовано до якої саме країни вона має намір вивезти сина за кордон. Таким чином, суду не надано доказів, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька відповідатиме інтересам дитини, тому суд позбавлений можливості визначити початок, закінчення та конкретне місце перебування дитини за кордоном та зробити обґрунтований висновок щодо надання дозволу на виїзд дитини за межі України, а також оформлення відповідних проїзних документів для виїзду за кордон без згоди батька, а тому вважає що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed