Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

04.06.2021 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Згідно поданого позову [PERSON] просить суд: -визнати за [PERSON] право приватної власності на транспортний засіб марки "Toyota RAV4", 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] ; -стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію вартості частини транспортного засобу марки "Toyota RAV4", 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] в розмірі 229 755 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 17.07.2009 по 22.10.2018 позивач та відповідач перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблений актовий запис №399. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва №77291896 у справі №753/13922/18 шлюб між позивачем та підповідачем розірвано. У період перебування у шлюбі у 2010 році позивачем та відповідачем було придбано автомобіль марки "Toyota RAV4", 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Позивач зазначає, що вона брала активну фінансову участь у придбанні зазначеного автомобіля, а після розлучення з Відповідачем, вони не можуть дійти згоди щодо спільного використання автомобіля. Позивач звертає увагу, що автомобілем користується виключно Відповідач, а вона та син [PERSON] , [INFO] , автомобілем не користуються взагалі. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м.Києва від 07 червня 2021 року позовну заяву залишено без руху із наданням позивачу строку для усунення недоліків. 17.06.2022 до суду надійшла позовна заява [PERSON] в новій редакції, в якій позивач усунула викладені в ухвалі недоліки. Разом із позовною заявою [PERSON] подано до суду заяву про забезпечення позову, якою позивач просить накласти арешт на автомобіль марки "Toyota RAV4", 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] . Ухвалою судді Солом`янського районного суду м.Києва від 23 червня 2022 року в задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя відмовлено. Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 23.06.2022 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення виклику сторін. Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 22 лютого 2024 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя призначено до розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін. У судове засідання викликано учасників процесу та направлено їм копію ухвали про призначення справи до розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін. Судом 16 квітня 2024 року задоволено клопотання про долучення до матеріалів справи Листа Головного сервісного центру МВС № 31/779АЗ-5936-2022 від 29.08.2022, представником позивача позов підтримано. У судове засідання 16 квітня 2024 року відповідач не з`явився, повноважних представників в судове засідання не направив, про причини неявки суд не повідомив, не зважаючи на те, що був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подав. У відповідності до п.2 ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного: Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Таким чином, підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання, виготовлення, спорудження) майна за час шлюбу. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Якщо у відповідному документі (договорі купівлі-продажу, договорі про державну реєстрацію прав та їх обтяжень) власником чи набувачем вказано, лише чоловіка, це ще не значить, що він є одноосібним власником майна. За змістом ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, даною нормою закону встановлена презумпція спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована один із подружжя. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Судом встановлено, що 17.07.2009 між [PERSON] та відповідачем [PERSON] , було укладено шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві було зроблено відповідний актовий запис №399. Від цього шлюбу народилася дитина: [PERSON] [INFO] . За загальним правилом, визначеним ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Тобто, закон презюмує рівність таких часток. Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 372 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 09 червня 2021 року у справі 760/789/19 / провадження N 61-16632ск20 /, аналіз змісту положень ст. 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення ч. 5 ст. 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі N 210/4854/15-ц (провадження N 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі N 487/6195/16-ц (провадження N 61-46326св18). При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Той факт, що Відповідач переховував автомобіль свідчить про перешкоджання у володінні, користуванні та розпорядженні автомобілем Позивачкою. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя; нормативно-правовий акт N 11 від 21.12.2007 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Позивачем надано пояснення, що провести оцінку траспортного засобу марки "Toyota RAV4", 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] немає можливості, оскільки відповідач ухиляється від спілкування з позивачем та відмовляється повідомляти про місцезнаходження траснпортного засобу. З урахуваннмя вказаних обставин, для обгрунтування вартості транспортного засобу марки "Toyota RAV4", 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] в розмірі 229 755 грн. надано відомості про середньоринкову варість аналогічного транспортного засобу 2010 року випуску. Суд, виходячи з вимог діючого законодавства, позбавлений права з власної ініціативи збирати докази. При цьому, ставити під сумнів вищезазначений Лист Головного сервісного центру МВС № 31/779АЗ-5936-2022 від 29.08.2022 підстав немає. Будь-яких клопотань з цього приводу стороною відповідача заявлялось, а тому суд приходить до висновку, що вказаний Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 12 ЦПК України). Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно статті 78 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач, не надавши відзив, позицію позивача не спростував, доказів не надав. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі. Таким чином, на основі з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення позовної заяви [PERSON] , визнання за [PERSON] права власності на автомобіль марки "Toyota RAV4", 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] та стягнення на користь [PERSON] грошової компенсації вартістю частини транспортного засобу марки "Toyota RAV4", 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] в розмірі 229 755 грн.

Outcome: approved