Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON] через представника - адвоката Дорошенка Г.М. 16.09.2022 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на автомобіль марки Volkswagen Transporter T6, р.н. [NUMBER] , 2016 року виготовлення, стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частки зазначеного автомобіля в сумі 360 299 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3602 грн. 99 коп. та 15000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позову зазначено, що з 26.11.2010 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. У березні 2020 року за спільні кошти та в інтересах сім`ї було придбано автомобіль марки Volkswagen Transporter T6, реєстраційний номер [NUMBER] , 2016 року випуску, який за домовленістю між ними зареєстровано на ім`я відповідача [PERSON] . Згідно рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 16.01.2021 шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу угоди про добровільний поділ автомобіля, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, між ними не досягнуто, тому для захисту своїх майнових прав [PERSON] змушена звернутись до суду з даним позовом. 07.11.2022 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказав, що сума витрат на професійну правничу допомогу є суттєво завищеною та необґрунтованою, представником позивачки не надано доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. У відповіді на відзив представник позивачки адвокат Дорошенко Г.М. вказав, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми гонорару і не змінюється в залежності від обсягу виконаних робіт. Гонорар у сумі 15000 грн. сплачений адвокату клієнткою, що підтверджується доданою до позовної заяви квитанцією до прибуткового касового ордеру. У зв`язку з цим, вважає, що вимога про стягнення витрат на правничу допомогу є законною, обґрунтованою та підлягає задоволенню. [PERSON] 08.11.2022 подано зустрічний позов до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на автомобіль Volkswagen Transporter T6, р.н. [NUMBER] , 2016 року виготовлення. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] зазначив, що шлюбні відносини з [PERSON] фактично припинились з кінця січня - початку лютого 2020 року, а саме: вони не проживали однією сім`єю, не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету та витрат. Спірний автомобіль був придбаний ним для роботи за особисті кошти, а саме: за кошти, подаровані його матір`ю [PERSON] у лютому 2020 року. [PERSON] не брала жодної фінансової участі у придбані та оплаті вартості автомобіля. У зв`язку з цим, вважає, що автомобіль Volkswagen Transporter T6, не є спільною сумісною власністю подружжя, а є його особистою власністю, тому підстав для поділу автомобіля немає. Представник позивачки за первісним позовом - адвокат Дорошенко Г.М. у поданому 16.12.2022 відзиві на зустрічний позов просив відмовити у задоволенні зустрічного позову, посилаюсь на те, що надані докази не спростовують презумпцію спільності права власності подружжя на майно, зокрема на спірний автомобіль. Документ, наданий як доказ, про подарунок матір`ю [PERSON] 20.02.2020 грошових коштів на придбання автомобіля у сумі 7000 доларів США не доводить укладання договору, оскільки укладений у простій письмовій формі, в той час як ч. 5ст. 719 ЦК України передбачає необхідність укладення договору дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Ухвалою судді Ніжинського міськрайонного суду Пантелієнко В.Г. 21.09.2022 провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду 09.12.2022 прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на автомобіль та об`єднано з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою суду 16.02.2023 по справі призначено судову автотоварознавчу експертизу, провадження у справі зупинено. 31.05.2023 судом постановлено ухвалу про поновлення провадження у справі. Розпорядженням керівника апарату Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 06.07.2023 № 30/233/23 відповідно до п. 2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, у зв`язку з припиненням повноважень судді Пантелієнко В.Г. призначено повторний автоматизований розподіл справи та головуючим суддею визначено суддю Карпуся І.М. Ухвалою судді 27.07.2023 справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду 20.10.2023 за результатами підготовчого провадження справу призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання 29.02.2024 позивачка за первісним позовом [PERSON] не з`явилася. Її представник - адвокат Дорошенко Г.М. підтримав вимоги за первісним позовом з зазначених у ньому підстав, просив їх задовольнити. Проти задоволення вимог зустрічного позову заперечував з підстав, наведених у відзиві на зустрічний позов, у його задоволенні просив відмовити. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представник - адвокат СоболєвМ.М. у судовому засіданні 29.02.2024 позовні вимоги [PERSON] не визнали, в їх задоволенні просили відмовити. Вимоги за зустрічним позовом підтримали та просили їх задовольнити. [PERSON] пояснив, що спірний автомобіль він придбав, коли фактично не проживав з [PERSON] однією сім`єю, за особисті кошти, які позичав у знайомих, про що ніяких документів не складалося, та за кошти, які йому дала мати, про що складалася розписка у присутності свідків. Автомобіль був придбаний для перепродажу. На час купівлі жив з матір`ю за іншою, ніж [PERSON] , адресою і не мав з нею спільного побуту, бюджету. В подальшому шлюб з [PERSON] був розірваний судом. Після купівлі здійснювався ремонт автомобіля, а згодом він його продав. У судовому засіданні 03.04.2024 позивачка за первісним позовом [PERSON] пояснила, що з 2010 по 2021 рік перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей 5 та 13 років. Спірний автомобіль був придбаний за спільні кошти сімейного бюджету для його використання в інтересах сім"ї. Автомобіль був вантажний, на ньому їздили по справах сім"ї. На час придбання автомобіля вона з відповідачем проживали спільно однією сім"єю по [ADDRESS] . Спірний автомобіль був вже четвертим по черговості придбаним транспортним засобом за час шлюбу, оскільки після придбання першого і його продажу, додавалися кошти і придбавався наступний. З відповідачем припинили спільно проживати за однією адресою з липня 2020 року, так як відповідач [PERSON] почав проживати у своєї матері по [ADDRESS] , у Ніжині, але до дітей приїздив і брав участь і їх матеріальному утриманні. Свідки, які викликані до суду за клопотанням [PERSON] , не можуть знати обставин їх сімейного життя, в тому числі щодо часу фактичного припинення спільного проживання, адже не є членами сім"ї, в їх родину вхожі не були. У ході судового розгляду допитані свідки. Свідок [PERSON] надав показання, що є товаришем [PERSON] , а [PERSON] знає як його колишню дружину. Добре знає матір [PERSON] , якій допомагає по господарству. Від [PERSON] і його матері йому відомо, що приблизно з кінця 2019 року - початку 2020 року [PERSON] припинив проживати з [PERSON] , та мешкав з матір`ю. Ним був придбаний автомобіль. Так як власних коштів не вистачало, то гроші йому давала на придбання автомобіля мати, також позичав у [PERSON] 2 тисячі Євро та свідок позичав особисто [PERSON] 1 тисячу доларів США. Свідок [PERSON] надав показання, що є товаришем [PERSON] , який говорив, що потрібно авто для бізнесу. Спірний автомобіль [PERSON] придбав приблизно у березні 2020 року. Запитував у свідка гроші в борг, яких у свідка не було. Як відомо свідку, [PERSON] позичав гроші на придбання автомобіля в борг у своєї матері. Як розповідав [PERSON] , він перестав фактично мешкати з [PERSON] з початку 2020 року, переїхавши проживати до матері. Чи приймала [PERSON] участь у придбанні автомобіля свідку не відомо. Автомобіль бачив тільки у користуанні [PERSON] . Свідок [PERSON] надав показання, що [PERSON] придбав спірний автомобіль коли з [PERSON] спільно не проживав. У нього на придбання автомобіля [PERSON] позичав гроші в сумі 3100 доларів США, про що ніяких документів не складалося, так як вони один одному довіряють. Свідок чув, що і в ніших людей [PERSON] позичав гроші на придбання автомобіля. Свідку не відомо, щоб [PERSON] приймала участь у придбанні автомобіля. З січня-лютого 2020 року сторони разом не проживали, свідок бачив як [PERSON] викидала речі [PERSON] з балкону, і після того [PERSON] проживав у матері. З сім"єю [PERSON] свідок не спілкувався, адже то є його приватний простір. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи та з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та дійшов наступного висновку. Сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 26.11.2010 по 16.02.2021, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] та рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 16.01.2021, яке набрало законної сили 16.02.2021 (а.с. 11-12). З відповіді ТСЦ 7443 від 05.10.2022 № 31/25/15-168 вбачається, що 11.03.2020 за [PERSON] був зареєстрований транспортний засіб VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2016 року виготовлення, д.н.з. [NUMBER] . Даний автомобіль 02.08.2022 перереєстровано на нового власника за договором купівлі-продажу, укладеного в суб`єкті господарювання (а.с. 54). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (абзац другий частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що: «статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує». Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 1, 2, 3 частини першої статті 57 СК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: «відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують». Тобто, для подружжя передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Той з подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] , оспорюючи презумпцію права спільної сумісної власності на придбаний у шлюбі автомобіль, посилається на те, що спірний транспортний засіб придбано за його особисті кошти, частину з яких отримав у подарунок від своєї матері [PERSON] , а частину позичив у знайомих. В якості доказу отримання 7000 доларів США у подарунок, позивачем за зустрічним позовом надано копію розписки, згідно з якою 20.02.2020 [PERSON] , в присутності двох свідків, подарувала та передала у власність своєму сину [PERSON] грошові кошти у сумі 7000 доларів США, які є її власними заощадженнями, для придбання сином автомобіля «Фольксваген транспортер» (а.с. 64). Проаналізувавши вказаний доказ, врахувавши висновки Верховного Суду викладені у постанові від 10.11.2023 по справі № 755/12702/22 , суд прийшов до наступного висновку. Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України нікчемний правочин є недійсним вже в момент свого вчинення і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично. Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Як нікчемні законодавець, зокрема, кваліфікує договори, вчинені з порушенням вимоги про нотаріальне посвідчення правочину (частина перша статті 220 ЦК України). Згідно частини 5 статті 719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Розписка [PERSON] , згідно якої остання передала в якості подарунку [PERSON] 7000 доларів США, тобто суму, що значно перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, всупереч вимогам ч.5 ст. 719 ЦК України, вчинена у простій письмовій формі, що свідчить про нікчемність даного правочину, а тому визнається недопустимим доказом у справі. Щодо твердження позивача за зустрічним позовом про належність йому спірного автомобіля на праві особистої власності, у зв`язку з його придбанням у той час, коли сторони фактично припинили шлюбні відносини і не проживали окремо, судом враховується правова позиція, викладена у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10.01.2024, згідно якої на майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя; спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю. Допитані свідки не були близько знайомі із сім`єю сторін і про обставини припинення велення ними спільного побуту, бюджету їм відомо зі слів [PERSON] . За приписами 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням викладеного та досліджених в судовому засіданні доказів, суд приходить до висновку, що позивачем за зустрічним позовом не доведено наявність обставин, що спростовують презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, а отже підстави для задоволення зустрічного позову [PERSON] відсутні. Таким чином, суд виходить із того, що набутий сторонами за час шлюбу автомобіль Volkswagen Transporter T6, р.н. [NUMBER] є спільним сумісним майном подружжя. Верховний Суд у постанові від 03.10.2018 у справі № 127/7029/15-ц висловив правову позицію, вказавши, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, ч. 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). У разі відчуження майна одним з подружжя проти волі іншого та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Аналогічні правові позиції викладені у постановах від 18.04.2018 у справі № 180/254/15-ц (провадження № 61-5231св18), від 07.11.2018 у справі № 761/17775/15-ц (провадження № 61-4420св18), від 09.01.2019 у справі № 643/4589/15-ц (провадження № 61-5361св18). В матеріалах справи міститься висновок судової автотоварознавчої експертизи від 16.05.2023 № 1074/23-24, згідно з яким ринкова вартість автомобіля Volkswagen Transporter T6, 2016 року виготовлення, VIN код [NUMBER] , станом на момент проведення експертизи складає 525 306 грн. (а.с. 106-109). Позивачкою [PERSON] розмір позовних вимог не зменшувався. Таким чином, суд доходить висновку, що вимога позивачки за первісним позовом про стягнення на її користь вартості 1/2 частини автомобіля Volkswagen Transporter T6, 2016 року виготовлення, підлягає частковому задоволенню з огляду на те, що спірний автомобіль придбаний під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, тому має статус спільного майна подружжя, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, а отже з відповідача на користь позивачки за первісним позовом необхідно стягнути в рахунок відшкодування вартості 1/2 частини вартості спірного транспортного засобу 262 653 гривень (523306 грн. : 2 = 262 653 грн.), згідно його експертної оцінки. Враховуючи, що суд дійшов висновку про поділ спірного автомобіля подружжя, з огляду на неподільність спірної речі, шляхом стягнення з первісного відповідача на користь первісного позивача грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля, позовна вимога позивачки [PERSON] про визнання за нею у порядку поділу спільного майна подружжя права власності на спірний автомобіль задоволенню не підлягає. Крім того, на час розгляду справи спірний транспортний засіб відчужено відповідачем за первісним позовом. Набувач до справи не залучений. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до пунктів 1 і 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із проведенням експертизи. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Первісним позивачем [PERSON] сплачено 3602 грн 99 коп. судового збору при зверненні до суду (а.с. 1), 2867 грн. 76 коп. за проведення судової автотоварознавчої експертизи (а.с. 38) та 15 000 грн. за надану правничу допомогу адвокатом Дорошенком Г.М. (а.с. 22). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Правнича допомога позивачці [PERSON] надана адвокатом Дорошенком Г.М., гонорар адвоката за договором про надання правової допомоги встановлений у фіксованому розмірі 15000 грн. Матеріалами справи доведений факт надання правничої допомоги адвокатом та її оплати [PERSON] у сумі 15000 грн згідно з прибутковим касовим ордером (а.с. 17-22). Надані суду належні документи дають підстави для вирішення питання про відшкодування витрат на користь позивача. Визначаючи суму витрат на правничу допомогу, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує тривалість часу, затраченого адвокатом у судових засіданнях, а також час, затрачений на складання процесуальних документів, підготовку інших документів до суду, у зв`язку із чим доходить висновку про необхідність стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат на правничу допомогу. Виходячи з того, що вимоги первісної позивачки задоволено судом на 72,9 % (262653 : 360299 х 100), з урахуванням приписів пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору підлягають відшкодуванню пропорційно розміру задоволених вимог, а саме: 2626,58 грн (3602,99 х 72,9%).

Outcome: partial