Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить розірвати договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , укладений 24 вересня 2021 року між нею та [PERSON] , та посвідчений державним нотаріусом Першої Черкаської, в порядку заміщення Звенигородської державної нотаріальної контори Шалденко Л.В., що зареєстрований у реєстрі вчинення нотаріальних дій за №1973. Припинити право власності [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] . Розірвати договір дарування земельної ділянки площею 0,1000 га, по [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд, з кадастровим номером 7121210100:01:001:1382, укладений 24 вересня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] , та посвідчений державним нотаріусом Першої Черкаської, в порядку заміщення Звенигородської державної нотаріальної контори Шалденко Л.В., що зареєстрований у реєстрі вчинення нотаріальних дій за №1974. Припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1000 га, по [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд, з кадастровим номером 7121210100:01:001:1382. Стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судові витрати, які складаються із судового збору в сумі 992,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7000 грн. Позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що на підставі свідоцтва на право на спадщину за заповітом від 08.10.2013 року та свідоцтва на право на спадщину з заповітом від 09.10.2013 року, вона стала одноособовим власником житлового будинку по [ADDRESS] . Також на підставі свідоцтва права на спадщину за заповітом від 08.10.2013 року, вона стала одноособовим власником земельної ділянки площею 0,1000 га по [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд, з кадастровим номером 7121210100:01:001:1382. 14.07.2021 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб. Згідно з договором дарування від 24.09.2021 року належний їй на праві власності житловий будинок по [ADDRESS] вона подарувала відповідачу [PERSON] . Договір був посвідчений державним нотаріусом Першої Черкаської, в порядку заміщення Звенигородської державної нотаріальної контори Шалденко Л.В., зареєстрований у реєстрі вчинення нотаріальних дій за №1973. Згідно з договором дарування від 24.09.2021 року, належну їй на праві власності земельну ділянку, площею 0.1000 га, по [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд, з кадастровим номером 7121210100:01:001:1382, вона подарувала відповідачу [PERSON] . Договір також був посвідчений державним нотаріусом Першої Черкаської, в порядку заміщення Звенигородської державної нотаріальної контори [PERSON] , зареєстрований у реєстрі вчинення нотаріальних дій за №1974. Після оформлення договорів дарування житлового будинку і земельної ділянки стосунки між сторонами погіршились. Черговий конфлікт, який стався в жовті 2021 року, закінчився бійкою. Вироком Звенигородського районного суду відповідача було засуджено за ч. 1 ст.125 КК України з призначенням покарання у виді громадських робіт. Внаслідок вчинення обдарованим [PERSON] відносно неї (дарувальниці) злочину, у неї виникли підстави для розірвання договору дарування житлового будинку від 24.09.2021 року та договору дарування земельної ділянки від 24.09.2021 року, що передбачено ст. 727 ЦК України. 23.01.2023 року на адресу Звенигородського районного суду Черкаської області від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Заперечення мотивує тим, що вони з позивачкою проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство з 1998 року в будинку [PERSON] по [ADDRESS] . В 2011 році громадянин [PERSON] заповів все своє майно [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, однак при оформленні спадщини відповідач на прохання позивачки відмовився від своєї частки у спадщині на її користь. Позивачка [PERSON] стала одноособовим власником спадкового майна [PERSON] , а саме житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] . В 2017 році відповідач [PERSON] отримав спадщину після смерті свого батька, що проживав в Російській Федерації. В листопаді 2019 року частково отриману спадщину, а саме 1300000 російських рублів, він перевів в іноземну валюту та перерахував в Україну на користь позивачки [PERSON] грошові кошти в сумі 15500 доларів США. Нестабільність та постійні конфлікти з у відносинах з [PERSON] змусили відповідача шукати власне окреме житло та він попросив позивачку повернути перераховані їй валютні кошти, а також повернути спадкового майна [PERSON] . На претензії відповідача позивачка отримані кошти не повернула, однак запропонувала в рахунок компенсації передати житловий будинок та земельну ділянку по [ADDRESS] та зареєструвати шлюб. 14 липня 2021 року сторони уклали шлюб та продовжили проживати спільно в будинку відповідачки по [ADDRESS] . 24 вересня 2021 року [PERSON] передала відповідачу [PERSON] житловий будинок та земельну ділянкупо [ADDRESS] . Передачу нерухомого майна позивача запропонувала оформити договорами дарування, а не договорами купівлі-продажу, мотивуючи значно меншими витратами за оформлення, на що відповідач погодився. Відповідач стверджує, що після укладання договорів дарування він залишив позивачці грошові кошти в сумі 15500 доларів США, які перерахував їй як плату за передане майно. Також відповідач вважає, що йому повернулась частина спадщини після смерті [PERSON] , від якої він відмовився на користь відповідачки. Після оформлення договорів дарування житлового будинку і земельної ділянки стосунки між сторонами знову погіршились, так як позивачка конфліктувала, постійно провокувала його на сварки. Він зрозумів, що реєстрація шлюбу необхідна була позивачу не для сімейного життя, а для можливості оформлення договору дарування замість договору купівлі-продажу. У жовтні 2021 року він приступив до ремонту переданого йому позивачем житлового будинку по [ADDRESS] , а саме: поміняв вікна, зробив комунікації, викопав свердловину, збудував паркан. 30 жовтня 2021 року позивач спровокувала черговий конфлікт, який закінчився сваркою і бійкою, і 13 липня 2022 року Звенигородський районний суд постановив вирок, яким його засуджено за ч.1 ст.125 КК України та призначено покарання у вигляді 200 годин громадських робіт. Він прискорив ремонт у житловому будинку по [ADDRESS] , перейшов проживати у цей житловий будинок та здійснив реєстрацію проживання у ньому. Через рік і два місяці після реєстрації шлюбу, позивач розірвала шлюб. Наразі, шляхом звернення до суду з позовом про розірвання договорів дарування та припинення права власності на вказане майно, позивач реалізує свій задум - позбавити його житла, у якому він зараз проживає, бо іншого житла не має, при цьому залишити собі його спадкове майно від [PERSON] і передані ним грошові кошти в сумі 15500 доларів США. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі До Звенигородського районного суду Черкаської області 05.08.2022 року на розгляд надійшла вказана цивільна справа. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.08.2022 року справу передано для розгляду судді Федорець С.В. 10.08.2022 року ухвалою Звенигородського районного суду (суддя Федорець С.В.) позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою від 07.09.2022 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання для розгляду справи по суті за правилами загального позовного провадження. 22.09.2022 року ухвалою Звенигородського районного суду (суддя Федорець С.В.) у справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 07.11.2022 року заявник [PERSON] надала на адресу суду заяву про забезпечення позову. Ухвалою суду від 08.11.2022 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено. 07.02.2023 року від представника відповідача - адвоката Трохименко Н.О. надійшло клопотання про зупинення провадження по справі, в якому вона вказує, що у провадженні Звенигородського районного суду Черкаської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання вище вказаних договорів дарування договорами купівлі-продажу та визнання за [PERSON] права власності на нерухоме майно. Провадження по справі відкрито 06.02.2023 року. 07.02.2023 року ухвалою Звенигородського районного суду (головуючий суддя Федорець С.В.) провадження у справі № 694/1341/22 було зупинено. Розпорядженням керівника апарату [PERSON] від 11.07.2023 року № 113 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи згідно протоколу зборів суддів № 11 від 10.07.2023 року, у зв`язку з тим, що Рішенням ВРП від 10.07.2023 року суддю Федорець С.В. відсторонено від здійснення правосуддя. За результатами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.07.2023 року справу передано для розгляду судді Звенигородського районного суду Сакун Д. І. 14.07.2023 року Ухвалою судді Звенигородського районного суду Сакун Д.І. справу було прийнято до свого провадження. 04.08.2023 року від позивача [PERSON] надійшла заява про відновлення провадження у справі. 14.08.2023 року ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області Сакун Д.І. провадження у справі було відновлено та призначено підготовче судове засідання. 18.09.2023 року від позивача [PERSON] надійшла заява про відвід головуючої судді Сакун Д.І. 19.09.2023 року ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області Сакун Д.І. у задоволенні заяви про відвід головуючої судді було відмовлено. 11.10.2023 року від позивача [PERSON] надійшла повторна заява про відвід головуючої судді Сакун Д.І. 12.10.2023 року ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області Сакун Д.І. у задоволенні повторної заяви про відвід головуючої судді було відмовлено. 17.10.2023 року від позивача [PERSON] надійшла повторна заява про відвід головуючої судді Сакун Д.І. 17.10.2023 року ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області Сакун Д.І. повторну заяву про відвід головуючої судді було залишено без розгляду. Ухвалою суду від 12.03.2024 року було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Сторони в судове засідання не з`явились. Надали суду заяви про розгляд справи без їх участі. Фактичні обставини, встановлені судом Судом встановлено, що 23.08.2011 року громадянин [PERSON] склав заповіт, яким заповів все своє майно в рівних долях [PERSON] та [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, а відповідач [PERSON] подав нотаріусу заяву від 29.08.2012 року про відмову від прийняття спадщини за заповітом на користь [PERSON] . 08.10.2013 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 3446 на майно, що належало [PERSON] , та складається із земельної ділянки площею 0,1 га кадастровий номер 7121210100:01:001:1382, розташованої за адресою [ADDRESS] . Також 08.10.2013 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 3444 на майно, що належало [PERSON] , а саме 39/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] , а 09.10.2013 року отримала свідоцтво про право на спадщину № 3473, яким успадкувала 61/100 частину житлового будинку по [ADDRESS] . 14.07.2021 року відповідач [PERSON] та позивачка [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований у Звенигородському відділі ДРАЦС. Згідно з договором дарування від 24 вересня 2021 року позивач [PERSON] подарувала відповідачу [PERSON] належний їй житловий будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS] . Також 24 вересня 2021 року між сторонами укладено договір дарування земельної ділянки кадастровий номер 7121210100:01:001:1382 за адресою [ADDRESS] . Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 14.07.2022 року задоволено позов [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом по [ADDRESS] та прийнято рішення про його виселення з даного житла. Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 07.09.2022 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Вироком Звенигородського районного суду Черкаської області від 13.07.2022 року [PERSON] засуджено за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, відносно [PERSON] . Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін Згідно з ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Відповідно до ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Стаття 13 ЦК України передбачає, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Згідно з вимогами ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив кримінальне правопорушення проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим. У разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов`язаний повернути дарунок у натурі. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 17.11.2021 року у справі №539/1509/20 розірвання договору є правовою підставою припинення права власності на подаровану річ у обдаровуваного. Обдаровуваний зобов`язується повернути річ дарувальнику в натурі з урахуванням можливого нормального зносу на час перебування у обдаровуваного та у тому вигляді, в якому вона існувала на момент розірвання договору. Право дарувальника на розірвання договору дарування є строковим, адже воно існує доти, поки існує річ, яка є предметом договору. Аналізуючи зазначену норму можна дійти висновку, що розірвати договір дарування дарувальник має право лише за умови наявності дарунка в натурі, тобто коли дарунок на момент пред`явлення такої вимог є збереженим. Отже, якщо річ була відчужена третій особі, її повернення не є можливим. Дарувальник може вимагати розірвання договору дарування лише у тому разі, коли дарунок на момент пред`явлення вимоги є збереженим, тобто знаходиться у власності обдаровуваного і його стан відповідає його призначенню. Наявність у обдаровуваного права власності на предмет дарунка є невід`ємною складовою збереженості дарунка на момент пред`явлення дарувальником вимоги про розірвання договору. Збереженість дарунка передбачає знаходження дарунка у власності саме обдаровуваного, а не лише його фізична наявність як речі - предмета матеріального світу. Відсутність дарунка у власності обдаровуваного не відповідатиме критерію збереженості дарунка. Таким чином, якщо обдаровуваному не належить дарунок на праві власності на момент розірвання договору дарування, то за відсутності речі (збереженості майна) правові наслідки для повернення дарунка в натурі на підставі ч. 1 ст. 727 ЦК України не виникають. Аналогічна правовий висновок, викладений Верховним Судом у постановах: від 26 вересня 2019 року у справі N 464/1509/17 (провадження N 61-34669св18) та від 21 жовтня 2020 року у справі N 357/10458/18 (провадження N 61-13626св19). Судом встановлено, що 24.09.2021 року між сторонами було укладено договір дарування житлового будинку та договір дарування земельної ділянки по [ADDRESS] . На даний час вказані об`єкти нерухомого майна знаходяться у власності відповідача, тобто є збереженими. Для застосування вимог ст. 727 ЦК України, обов`язковою умовою є наявність такого, що набрав законної сили вирок суду, щодо особи обдарованого, яка вчинила злочин оскільки, в даному випадку, право на розірвання договору, виникає саме з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. У такому випадку, дарувальник вправі вимагати розірвання договору дарування та повернення дарунка або відшкодування його вартості. Таким чином, для розірвання договору на підставі вимог ст. 727 ЦК України, необхідною умовою є встановлення вини відповідача, яка в силу вимог ст. 62 Конституції України, має бути підтверджена відповідним судовим рішенням. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 6 статті 82 ЦПК України визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Оскільки вироком Звенигородського районного суду від 13.07.2022 року відповідача [PERSON] засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України, тобто за вчинення умисного кримінального правопорушення проти життя та здоров`я позивача [PERSON] у неї виникло право вимагати розірвання договору дарування житлового будинку та земельної ділянки. Враховуючи те, що на момент пред`явлення вимоги дарунок є збереженим та перебуває у власності відповідача [PERSON] , суд приходить до висновку про можливість розірвання договорів дарування на вимогу позивача та покладення на відповідача обов`язку повернути дарунок у натурі. Доводи відповідача щодо фактичного укладання між сторонами договорів купівлі-продажу нерухомого майна, а не договорів дарування, досліджувалися судом при вирішенні цивільної справи № 694/169/23, а тому в даній справі повторно не досліджуються. Розподіл судових витрат між сторонами Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. При зверненні з позовом до суду позивач [PERSON] сплатила судовий збір в сумі 1984,80 грн., а також судовий збір за подання заяви про забезпечення позову в сумі 496,20 грн., які підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на її користь. Вирішуючи питання розподілу витрат на правову допомогу, суд зазначає, що відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Враховуючи те, що в матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги та додаткова угода до нього, укладені позивачем [PERSON] та адвокатом Шпильовим Є.С., згідно яких позивач сплатила за надання правової допомоги 7000 грн. (квитанція від 05.08.2022 року), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача саме таку суму витрат. При цьому витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн., які позивач сплатила адвокату Гуденку Є.А. згідно квитанції від 20.10.2023 року не підлягають стягненню з відповідача, оскільки немає жодних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості. Крім того відповідно до ч.7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Оскільки від учасників справи жодних клопотань щодо заходів забезпечення позову не надходило, тому заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили. На підставі ст.ст. 11, 16, 651, 717, 727 ЦК України,

Outcome: approved