Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача про зміну розміру аліментів, посилаючись на те, що судовим наказом Арцизького районного суду Одеської області від 28 жовтня 2021 року з відповідача на користь позивачки стягуються аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, однак матеріальний стан позивачки у зв`язку із ростом цін на всі види товарів та послуг в Україні, навчанням дитини у школі дуже змінився, тому витрати на утримання дитини збільшилися, внаслідок чого виникла необхідність змінити розмір аліментів, які стягуються з відповідача, та необхідно стягувати з відповідача на її користь на утримання вказаної дитини аліменти у розмірі однієї чверті частки від заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, у зв`язку з чим звернулась до суду із зазначеною позовною заявою. Позивачка про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, однак у судове засідання не з`явилась, але до суду від неї надійшла заява, в якій просила суд про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, у разі неявки відповідача у судове засідання не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце судового засідання двічі поспіль повідомлявся належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про вручення судових повісток відповідачу. Клопотання про розгляд справи за його відсутності, відзив на позов до суду не подав, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив. Суд також враховує, що складовим елементом права на справедливе судочинство є судовий розгляд справи упродовж розумного строку (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) від 04 листопада 1950 року та рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Світлана Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, пункт 86; «Странніков проти України» від 03 травня 2005 року, пункт 40; «Лещенко і Толюпа проти України» та «Смирнова проти України» від 08 листопада 2005 року, пункт 54; «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, пункт 41). Суд зазначає, що відповідно до вимог частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Також, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Отже, відповідач зобов`язаний добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З матеріалів справи не вбачається, що відповідач надавав суду доказів неможливості прибути в судове засідання. Суд враховує строки розгляду справи, передбачені законом, дві неявки відповідача в судове засідання без поважних причин, а також не встановлення наявності поважних причин для неявки. Також, судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи, забезпечено всі процесуальні права у спосіб, передбачений ЦПК України. Виходячи із вищезазначеної практики ЄСПЛ, враховуючи зазначені обставини неявки відповідача до суду, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідача, який з 28 грудня 2023 року, тобто з моменту прийняття судом позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі до ухвалення даного заочного рішення, жодного разу до суду не прибув, станом розгляду справи не цікавився, тим самим своїм процесуальним обов`язком з`явитись в судове засідання за викликом, знехтував. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідача, який не вчиняє дій щодо участі у розгляді справи. Враховуючи вказані факти, згоду позивачки, що викладена у її заяві, суд вважає за можливе, відповідно до частини 4 статті 223 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов`язані з обов`язком батька утримувати малолітню дитину, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Сімейним Кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18 жовтня 2011 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Арцизького районного управління юстиції Одеської області, матір`ю малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] (а. с. 5, 6), позивачка у справі, батьком [PERSON] , відповідач у справі (а. с. 7). На підставі судового наказу Арцизького районного суду Одеської області від 28 жовтня 2021 року з [PERSON] , відповідача у справі, на користь [PERSON] , позивачки у справі, стягуються аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви про видачу судового наказу, тобто з 23 вересня 2021 року, і до досягнення повноліття [PERSON] , тобто до [INFO] (а. с. 8). З довідки № 788 від 18 вересня 2023 року, виданої Виконавчим комітетом Арцизької міської ради Одеської області, вбачається, що малолітня дитина [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] , позивачкою у справі, за адресою: [ADDRESS] (а. с. 9). Згідно накладних № 3273117857 від серпня 2023 року, виданої ФОП [PERSON] (а. с. 10), № б/н від 15 серпня 2023 року, виданої ФОП [PERSON] (а. с. 11), № б/н від 15 серпня 2023 року, виданої ФОП [PERSON] (а. с. 12), копії чеку № 0113 від 31 серпня 2023 року, виданої Магазином «Світ одягу та взуття» [PERSON] , позивачка у справі, здійснювала купівлю товарів (а. с. 13). За змістом частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частиною 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами частин 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами, згідно зі статтею 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати вимогам, зазначеним у статтях 77-80 ЦПК України. Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права. Згідно з частиною 2 статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з частиною 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин 1, 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до статей 181, 183, 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків разом з яким проживає дитина. Одержувач аліментів має відповідне право, передбачене ч. 3 ст. 181 СК України змінити спосіб стягнення аліментів, визначений у рішенні суду, незалежно від аргументації (зміни матеріального або сімейного становища, зміни стану здоров`я і т.д.), що не передбачена законодавчо як обов`язкова умова в цьому випадку. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). У постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18, Верховний суд зазначив, що при зміні способу стягнення аліментів з твердої суми на частку від доходу відповідача, що не будо заявлено в позовних вимогах, судом порушено положення частини 3 статті 181 СК України, оскільки спосіб стягнення коштів на утримання дитини визначається за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина. Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на зміни мінливість життєвих обставин, визначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. 3 огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі, та навпаки). Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 5 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13. У Постанові Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі № 490/4522/16-ц, наведений висновок, що суд не в праві самостійно визначати спосіб стягнення аліментів, скасовано постанову апеляційного суду, який вийшов за межі заявлених позовних вимог, тому що у позові позивач просив суд встановити розмір аліментів у частині від доходу відповідача, а не у твердій грошовій сумі. Верховний суд зазначив, що не надходило заяви про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, а отже, судом в оскаржуваній постанові було порушено норми матеріального права, що є підставою для скасування даної постанови. Отже, право вибору способу захисту закон закріпив виключно за одержувачем аліментів, при цьому законом не встановлено підстав, за яких це право одержувача може бути обмежено. Суд, з урахуванням встановлених обставин справи та відповідно до вимог закону, може лише визначати величину стягнення аліментів. Як вбачається з позовної заяви [PERSON] , позивачка у справі, просила суд змінити розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] , відповідача у справі, та стягувати з відповідача на користь позивачки на утримання дитини аліменти у розмірі однієї чверті частки від заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття (а. с.1-4). Судом встановлено, що [PERSON] , позивачка у справі, просила суд змінити розмір стягуваних аліментів, а не спосіб стягуваних аліментів, оскільки позивачка у позові просила суд встановити розмір аліментів у частці від доходу відповідача, а не у твердій грошовій сумі. До суду не надходило заяви про зміну розміру аліментів у твердій грошовій сумі чи зміни способу стягуваних аліментів. Вимогами статей 13, 81 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи наведене, аналізуючи зазначені докази в їх сукупності, надавши їм оцінку, вищевикладені норми матеріального права, беручи до уваги, що суд розглядає справи в межах заявлених позивачкою вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , оскільки позивачка просила суд змінити розмір стягуваних аліментів, а не спосіб стягуваних аліментів. Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З урахуванням того, що позивачку звільнено від сплати судового збору за подання до суду позовної вимоги про зміну розміру аліментів, суд дійшов висновку, що судовий збір слід компенсувати за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі статті 51 Конституції України, статей 141, 150, 155, 180-184, 192 СК України,

Outcome: dismissed