Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-08 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить вселити його до квартири [ADDRESS] . У обґрунтування своїх вимог посилається на те, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності відповідачу на підставі договору дарування номер 1773 від 13.08.2020. Указана квартира була придбана позивачем 12.12.2018. З 27.12.2018 по теперішній час позивач зареєстрований у вказаній квартирі. Особистий рахунок оформлений на його ім`я. По теперішній час він користується субсидією по сплаті за комунальні послуги. 13.08.2020 позивач, сподіваючись на обіцяні відповідачем [PERSON] , яка являється його рідною донькою, ремонт в квартирі, його довічне проживання в ній, догляд та довічне утримання з боку відповідача [PERSON] , передав цю квартиру їй у власність. З січня 2021 року закінчився ремонт в спірній квартирі, позивач та відповідач з сином оселилися в ній. Відразу після вселення в спірну квартиру відповідач змінила своє ставлення до позивача. Вона та онук почали ображати позивача, припинили надавати допомогу та утримання. Відповідач [PERSON] в кінці лютого 2021 року виштовхала позивача за двері спірної квартири, тому він вимушений був повернутися в квартиру [ADDRESS] , де мешкають його колишня дружина з молодшою донькою, які фактично прихистили його. На теперішній час позивач фактично безхатько, вимушений жити в жахливих житлових, побутових та морально - етичних умовах в квартирі [ADDRESS] . Позивач є людиною похилого віку, має статус «Дитина війни», за станом здоров`я потребує стороннього догляду й лікування. Крім того, спірна квартира є єдиним його житлом, в яке він правомірно заселився як в січні 2021 року, так і 12.07.2022, як колишній член сім`ї власника квартири. Іншого житла позивач не має, постійно проживає й зареєстрований у цій квартирі з 27.12.2018. Витрати на утримання квартири та сплату комунальних послуг ніс позивач до березня 2021 року та по теперішній час відповідач сплачує комунальні послуги, користуючись субсидією, яка оформлена на ім`я позивача. Короткий зміст заперечень відповідача У відзиві відповідач просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що 13.08.2020 відповідач отримала в дарунок від свого батька - [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Квартира була в жахливому стані, тому відповідач почала робити ремонт за власні кошти. Цю квартиру відповідач отримує в дарунок другий раз. З березня 2021 року по цей час позивач проживає [ADDRESS] , разом зі своєю цивільною дружиною. 13.01.2023, будучи власником квартири, відповідач зняла з місця реєстрації позивача. На даний час позивач не є власником квартири, він не сплачує комунальні послуги, не проживає в спірній квартирі і не зареєстрований в ній. За таких обставин відповідач вважає, що позивач не має ніяких прав на вселення в квартиру, власником якої є відповідач. Процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 12.12.2022 справу прийнято до провадження Соснівського районного суду м. Черкаси та призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 28.11.2023 провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову. Постановою Черкаського апеляційного суду від 07.02.2024 ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 28.11.2023 скасовано; справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Фактичні обставини, встановлені судом Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна спірна квартира за адресою: [ADDRESS] , належить відповідачу, яка є донькою позивача. Указана квартира подарована позивачем відповідачу на підставі договору дарування квартири від 13.08.2020. Указане не оспорюється жодною стороною у справі. Станом на подання позову - 26.09.2022 позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 24, том № 1). Відповідно до постанови Черкаського апеляційного суду від 19.04.2022 у справі № 711/2137/21 рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13.12.2021 у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , яким відмовлено у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 13.08.2020, залишено без змін (а.с. 32-34, том № 1). Судом досліджені платіжні документи про сплату комунальних послуг (а.с.83-177, том № 1). Відповідно до довідки № 04-02/1746 від 13.01.2023, станом на звернення з запитом за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована одна особа (а.с. 178, том № 1). Відповідно до свідоцтва про право на нерухоме майно від 17.02.2005 об`єкт нерухомості за адресою: [ADDRESS] , належить співвласникам: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Як вбачається з договору дарування частини квартири від 25.10.2023 [PERSON] подарувала [PERSON] 16/125 часток у праві власності на квартиру [ADDRESS] . Як вбачається з договору дарування частини квартири від 25.10.2023 [PERSON] подарував [PERSON] 16/125 часток у праві власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до листа Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» № 1434/3767-01-10 від 22.02.2024, [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 27.12.2018 по 13.01.2023. Норми права, застосовані судом. Оцінка аргументів учасників сторін Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Суд установив, що позивач був вселений до спірної квартири як власник, а згодом продовжив проживання як член сім`ї нового власника. Позивач є батьком відповідача - власника цього житла. На підставі Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265, відповідач як власник спірної квартири на законних підставах зняла позивача з зареєстрованого місця проживання. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47). Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). На переконання суду, відповідач хоч і не чинив прямих дій щодо виселення батька з його квартири, однак тривалі неприязні відносини між ними призвели до того, що відповідач звернувся до відповідних органів та на підставі його заяви позивача було знято з реєстрації місця проживання. Суд ураховує, що між сторонами дійсно існує спір щодо вселення позивача до квартири. Разом з тим у спірних правовідносинах права відповідача як власника спірного житла захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з частинами другою, третьою статті 64 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК України вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житловим приміщенням допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч.ч.1,2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України). Право користування чужим майном може бути визначено й щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК України та ЦК України можна зробити такі висновки. У частині першій статті 156 ЖК України не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права члена сім`ї власника на користування спірною квартирою. Суд, дотримуючись балансу захисту права власності відповідача на квартиру та права користування цим житлом позивачем, який є членом сім`ї власника житла та який тривалий час проживав та був зареєстрований у спірному житлі, іншого житла не має, беручи до уваги, що відповідач перешкоджає вселенню позивача, який не може самостійно (в позасудовому порядку) вселитися та проживати у приміщенні, яке вважає своїм житлом, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимоги про вселення позивача. У матеріалах справи відсутні докази того, що позивач втратив право користування спірною квартирою, відповідач не зверталась до суду про визнання позивача таким, що втратив право користування спірною квартирою, зняття позивача з місця реєстрації під час розгляду цієї справи не позбавляє його права користування спірним майном як члена сім`ї відповідача. Суд повторно звертає увагу на конституційну норму про те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Внаслідок неможливості вселення в позасудовому порядку до спірної квартири позивач, який є чоловіком пенсійного віку, фактично позбавлений житла, в якому постійно проживав з 2018 року. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що конституційне право позивача на житло у спірних правовідносинах переважає над тими негативними наслідками для відповідача (власника житла), які можуть виникнути при спільному проживанні сторін в одній квартирі. Відповідач не позбавлений права на звернення до суду за захистом своїх прав як власника майна у разі їх порушення позивачем. Підсумовуючи, суд дійшов висновку про задоволення позову та вселення позивача до квартири [ADDRESS] . Судові витрати Судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави, оскільки під час відкриття провадження у справі суд відстрочив позивачу сплату судового збору.

Outcome: approved