Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

[PERSON] (надалі «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі «Відповідач »), за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Наталії Василівни, в якому просила визнати недійсним заповіт, посвідчений 27.05.2010 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Наталією Василівною по реєстру №361 від імені [PERSON] , [INFO] , в користь [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивовано тим, що складений [PERSON] в користь [PERSON] заповіт, посвідчений 27.05.2010 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Наталією Василівною по реєстру №361, є недійсним, оскільки на момент його посвідчення покійна [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій. Як зазначено у позовній заяві, [PERSON] перебувала на психіатричному обліку в Івано-Франківській обласній психоневрологічній лікарні №3 та страждала на тяжке хронічне психічне захворюваня F01/0 судинна деменція. Рішенням суду її було визнано недієздатною, оскільки за висновком судового експерта у справі про визнання недієздатною [PERSON] хворіла на виражену судинну (мультиінфарктну) деменцію, і зазначене психічне захворювання позбавляло [PERSON] здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. На думку [PERSON] , оскільки психічне захворювання [PERSON] , яке було діагностовано їй в рамках розгляду справи про визнання її недієздатною, є стійким та хронічним, то можна чітко стверджувати, що 27.05.2010 року в момент складання заповіту на ім`я [PERSON] , [PERSON] також страждала стійким хронічним психічним розладом вираженою судинною (мультиінфарктною) деменцією, а тому в момент складання цього заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Позивач та її представник в судових засіданнях позовні вимоги підтримували, надавши пояснення по суті позову. На стадії судових дебатів в судовому засіданні 12.04.2024 року представником Позивача заявлено клопотання про оголошення перерви в судових дебатах для підготовки до виступу в них, яке відхилено судом у зв`язку з необґрунтованістю, оскільки в попередньому судовому засіданні 01.04.2024 року (яке відкладалося у зв`язку з тим, що Позивач покинула судове засідання під час перебування суду у нарадчій кімнаті щодо вирішення клопотання її представника про призначення у справі повторної судово-психіатричної експертизи), суд, відкладаючи судове засідання, звертаючи увагу на строки розгляду даної цивільної справи, рекомендував учасникам справи підготуватися до судових дебатів до наступного судового засідання. В цьому контексті Суд звертає увагу, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Згідно висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Відповідачем [PERSON] подано на адресу суду відзив на позов, у якому вона заперечила проти позовних вимог та просила відмовити в їх задоволенні. Зокрема, у відзиві на позов Відповідач покликається на те, що на момент посвідчення заповіту на її користь [PERSON] була абсолютно свідомою людиною, вона самостійно отримувала пенсію, свої заощадження в банку, ходила в магазин, купувала все необхідне, повністю себе обслуговувала. Тільки у 2014 році поведінка [PERSON] змінилася, стала дивною (вона почала забуватися, не впізнавала сусідів на вулиці, викидала в сміття пенсію, оговорювала сусідів). У 2015 році Відповідач вперше відвела тітку на огляд до лікаря-психіатра, після чого звернулася з відповідною заявою до суду про визнання [PERSON] недієздатною. Після смерті [PERSON] . Відповідач несла всі витрати на її поховання, займалась оформленням всіх документів (отримала лікарське свідоцтво про смерть, свідоцтво про смерть). Крім того у відзиві на позов Відповідач звертала увагу на різку зміну позиції [PERSON] , яка в рамках розгляду іншої цивільної справи (за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту від 15.12.2015 року недійсним) стверджувала про те, що на момент посвідчення заповіту на її користь у 2015 році [PERSON] була здоровою, дієздатною, розуміла значення своїх дій та могла керувати ними. В судових засіданнях Відповідач та її представник проти позовних вимог заперечили, просили відмовити в їх задоволенні. Додатково Відповідач [PERSON] звертала увагу на те, що протягом тривалого періоду часу за час судових спорів [PERSON] , не маючи жодних прав на спірну квартиру, вселила до неї квартиронаймачів, які допускають заборгованість за комунальні послуги та погрожують [PERSON] . Третя особа приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Наталія Василівна на адресу суду направила письмові пояснення, в яких зазначила про те, що перед посвідченням заповіту нотаріусом було встановлено особу [PERSON] на підставі її паспорта та перевірено її дієздатність. В усній розмові з [PERSON] було встановлено її дійсний усвідомлений намір заповісти [PERSON] квартиру. На прохання [PERSON] нотаріусом було складено проект заповіту, який був прочитаний нею особисто, повністю погоджений та власноручно підписаний. Окрім того, нотаріусом було роз`яснено [PERSON] правові наслідки складеного та підписаного нею заповіту та зміст ст.ст.1216, 1233-1257, 1307-1308 ЦК України. На виконання вимоги суду приватним нотаріусом надано належним чином завірену копію заповіту від 27.05.2010 року (том 1, а.с.138). Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 21.07.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судових засіданнях 30.09.2022 року, 18.11.2022 року та 01.4.2024 року судом допитано в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] (колишня співробітниця [PERSON] ) вказала, що з 2000-х років систематично (раз або два рази на місяць) разом із [PERSON] ходила в гості до [PERSON] на вул. Симоненка, приносили їй продукти, допомагали готувати їжу. В період 2009-2010 року [PERSON] мала склероз, забувала, що говорила, не виключала газ, не впізнавала свідка. Свідок [PERSON] (знайомий [PERSON] ) повідомив, що в період час приблизно 2009-2010 роки [PERSON] попросила його зайти до її сестри [PERSON] . На момент цієї зустрічі [PERSON] була засмученою, не пам`ятала, що говорить,\~ забувала закривати двері, почувала себе недобре. Свідок [PERSON] , яка була близькою знайомою [PERSON] (були знайомі близько 20 років) та приходила до неї практично кожен день (приносила їсти, допомагала в догляді), вказали на те, що погіршення стану здоров`я почались у померлої приблизно у 2015 році. Доглядом [PERSON] займалася [PERSON] .\~ Свідок [PERSON] , яка була знайома з [PERSON] з 1969 року (проживали в одному будинку біля Ратуші), а з 1970 році проживали поруч ( [PERSON] на [ADDRESS] ), повідомила суду, що вони з померлою були хорошими подругами, постійно ходили одна до одної в гості, ходили на прогулянки. Після смерті чоловіка [PERSON] свідок [PERSON] місяць часу ночувала разом з нею, оскільки [PERSON] боялась бути сама. Десь практично за два роки до смерті (приблизно 2015 рік) [PERSON] захворіла. Догляд за померлою здійснювала їїх племінниця [PERSON] . [PERSON] свідок вперше побачила на похороні у [PERSON] . Допитаний в судовому засіданні в якості свідка дільничий лікар-психіатр [PERSON] пояснив суду, що протягом багатьох років, як і станом на 2010 рік, він працював психіатром за місцем проживання [PERSON] . Вперше [PERSON] в супроводі [PERSON] звернулася до нього за допомогою у січні 2016 року, в результаті чого було проведено амбулаторний огляд пацієнтки і скеровано її до невролога. У 2010 році, як повідомив свідок, [PERSON] до нього за допомогою не зверталася.\~ На запитання суду щодо можливості існування у [PERSON] станом на 2010 рік психічних розладів, зокрема, судинної деменції, свідок зазначив, що навряд-чи про це можна стверджувати, оскільки розвиток хвороби є індивідуальним у кожному конкретному випадку; посилався на те, що вказане питання повинно бути предметом відповідної експертизи. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 27.01.2023 року призначено в даній цивільній справі\~ посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання: - чи на момент посвідчення заповіту 27.05.2010 року [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , страждала психічними захворюваннями або будь-якими іншими захворюваннями, які позбавляли її здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними? - чи могла [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , зважаючи на хворобу, вікові особливості та психічний стан усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними в момент складання заповіту 27.05.2010 року? Проведення експертизи доручити експертам Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня». На час проведення експертизи зупинено провадження у справі до отримання висновку експерта. 15.02.2024 року на адресу суду надійшли матеріали справи №344/4122/22, медична карта та Висновок судово-психіатричного експерта №1402 від 28.12.2023 року відносно [PERSON] . Згідно резолютивної частини Висновку судово-психіатричного експерта №1402 від 28.12.2023 року на момент посвідчення заповіту 27.05.2010 року [PERSON] , [INFO] , тяжким психічним розладом не страждала. [PERSON] , [INFO] , могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент складання заповіту 27.05.2010 року. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 20.02.2024 року поновлено провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Наталія Василівна про визнання заповіту недійсним. Ухвалою в судовому засіданні 14.03.2024 року відмовлено в задоволенні копотання представника Позивача про виклик експерта в судове засідання. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 01.04.2024 року у задоволенні клопотання представника Позивача про призначення повторної судово-психіатричної (посмертної) експертизи в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Наталія Василівна про визнання заповіту недійсним, відмовлено. Заслухавши пояснення Позивача та її представника, Відповідача та її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] , що підтверджується дублікатом свідоцтва про право власності, виданим Департаментом комунального господарства, транспорту і зв`язку 30 квітня 1993 року (том 1, а.с.170) та свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченим [PERSON] , державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори 24 січня 2000 року (том 1, а.с.171). Згідно із заповітом, посвідченим [PERSON] , приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу 27 травня 2010 року, [PERSON] , [INFO] , на випадок своєї смерті зробила розпорядження, за яким всю належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] заповіла [PERSON] , [INFO] (том 1, а.с.138). Вказаний заповіт зареєстровано у Спадковому реєстрі, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 27.05.2010. Згідно із заповітом, посвідченим [PERSON] , державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори 15 грудня 2015 року, [PERSON] , [INFO] , на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все належне їй майно заповіла, де б воно не було та з чого би воно не складалося і взагалі все те, що їй належатиме і на що за законом вона матиме право, заповіла [PERSON] , [INFO] (том 1, а.с.144). Відомості про вказаний заповіт внесено до Спадкового реєстру, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 15.12.2015. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 березня 2017 року у справі №344/1080/16-ц, [PERSON] , [INFO] , визнано недієздатною. Призначено [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] опікунами [PERSON] . Згідно із Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Івано-Франківським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ в Івано-Франківській області 06.05.2017 (том 1, а.с.163), [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] . 17.05.2017 року [PERSON] звернулася до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] (том 1, а.с.143). 25.09.2017 [PERSON] звернулася до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] до (том 1, а.с.160 зворот). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13.09.2021 року, залишеним без змін Постановою Іано-Франківського апеляційного суду від 27.01.2022 року, позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Івано-Франківська Перша державна нотаріальна контора про визнання недійсним заповіту [PERSON] на користь [PERSON] посвідченого 15.12.2015 року державним нотаріусом Дмитрук Світланою Дмитрівною, стягнення судових витрат задоволено частково. Визнано недійсним заповіт [PERSON] на користь [PERSON] посвідчений 15.12.2015 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Дмитрук Світланою Дмитрівною. В задоволенні решти вимог позову відмовлено. Вважаючи заповіт, посвідчений 27 травня 2010 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. (за яким [PERSON] , [INFO] , на випадок своєї смерті зробила розпорядження, за яким всю належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] заповіла [PERSON] , [INFO] ) недійсним, [PERSON] звернулася до суду з даним цивільним позовом про визнання цього заповіту недійсним. В обґрунтування недійсності заповіту покликалася на статтю 225 ЦК України, стверджуючи про те, що на момент його посвідчення покійна [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій, оскільки [PERSON] перебувала на психіатричному обліку в Івано-Франківській обласній психоневрологічній лікарні №3 та страждала на тяжке хронічне психічне захворюваня F01/0 судинна деменція. За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України). Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 1252 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Згідно з частинами першою, другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Як зазначено Верховним Судом у постанові від 13 січня 2021 року у справі №242/61/19, недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу. Оскільки у частині першій статті 225 ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки психічний стан особи може змінюватись. Висновок про недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи у справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, інші докази (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, у постановах Верховного Суду: від 14 листопада 2018 року у справі № 359/3849/14-ц (провадження № 61-5896св18),від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 27 жовтня 2021 року у справі № 182/6521/16 (провадження № 61-1461св21), від 10 листопада 2021 року у справі № 212/1409/18 (провадження № 61-9053св21). Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19). Крім того, як зазначено Верховним Судом у постанові від 01 червня 2023 року у справі № 696/220/21: «Норми статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15. Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження №61-7835сво19) вказав, що висновок судово-психіатричної експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була особа в конкретний момент вчинення правочину здатною розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14». При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України). За клопотанням сторони Позивача ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 27.01.2023 року призначено в даній цивільній справі\~ посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено такі питання: - чи на момент посвідчення заповіту 27.05.2010 року [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , страждала психічними захворюваннями або будь-якими іншими захворюваннями, які позбавляли її здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними? - чи могла [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , зважаючи на хворобу, вікові особливості та психічний стан усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними в момент складання заповіту 27.05.2010 року? 15.02.2024 року на адресу суду надійшов Висновок судово-психіатричного експерта №1402 від 28.12.2023 року відносно [PERSON] . Згідно резолютивної частини Висновку судово-психіатричного експерта №1402 від 28.12.2023 року на момент посвідчення заповіту 27.05.2010 року [PERSON] , [INFO] , тяжким психічним розладом не страждала. [PERSON] , [INFO] , могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент складання заповіту 27.05.2010 року. Допитані в судових засіданнях в ході розгляду справи свідки [PERSON] , [PERSON] підтвердили ту обставину, що станом на період 2010 року [PERSON] психічними чи іншими розладами, які б впливали на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не страждала. Судом також допитано в статусі свідка дільничного лікаря-психіатра [PERSON] .Паращина (працював психіатром за місцем проживання [PERSON] у 2010 році), який підтвердив ту обставину, що вперше [PERSON] до нього звернулася у січні 2016 року в супроводі [PERSON] , після огляду якої їй було попередньо встановлено діагноз судинна деменція. На запитання, чи міг даний діагноз існувати у [PERSON] станом на 2010 рік свідок відповів, що це малоймовірно, посилаючись на необхідність дослідження відповідної документації та самої особи станом на відповідний час. В матеріалах справи також міститься лист КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської обласної ради» №4130 від 30.05.2022 року\~ (том 1, а.с.126), за змістом якої громадянка [PERSON] , [INFO] , в період з 01.01.2005 р. по 31.12.2015 р. на стаціонарному лікуванні не перебувала, на амбулаторний прийом до лікаря-психіатра не зверталась. Інших належних та допустимих доказів, які б підверджували ту обставину, що на момент псвічення заповіту на користь Відповідача, 27.05.2010 року, волевиявлення [PERSON] не було вільним, не відповідало її внутрішній волі, і вона не могла усвідомлювати значення своїх дій чи керувати ними, - стороною Позивача не надано, а Судом таких обставин не встановлено. Доводи представника Позивача стосовно того, що оскільки психічне захворювання [PERSON] , яке було діагностовано їй в рамках розгляду справи про визнання її недієздатною, є стійким та хронічним, то можна чітко стверджувати, що 27.05.2010 року в момент складання заповіту на ім`я [PERSON] , [PERSON] також страждала стійким хронічним психічним розладом (вираженою судинною (мультиінфарктною) деменцією), а тому в момент складання цього заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, мають характер виключно припущень та спростовуються Висновком судово-психіатричного експерта №1402 від 28.12.2023 року (в ході якого експертом досліджувався психічний стан [PERSON] саме станом на 2010 рік, зокрема, на момент посвідчення оспорюваного заповіту). Отож, необґрунтованими є посилання сторони Позивача в рамках даної цивільної справи на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 березня 2017 року у справі №344/1080/16-ц, яким [PERSON] , [INFO] , визнано недієздатною та на висновок судово-психіатричного експерта №90/2016 від 15.03.2016 року в рамках справи про визнання [PERSON] недієздатною (згідно якого [PERSON] , [INFO] , страждає стійким хронічним психічним розладом вираженою судинною (мультиінфарктною) деменцією. Зазначене захворювання позбавляє [PERSON] здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними), оскільки вказаний висновок експерта став результатом дослідження психічного стану [PERSON] на момент її огляду у 2016 році, і в ньому відсутні дані про те, що станом на 2010 рік [PERSON] \~ страждала стійким хронічним психічним розладом вираженою судинною (мультиінфарктною) деменцією. Натомість, наданий в рамках даної цивільної справи №344/4122/22 Висновок судово-психіатричного експерта №1402 від 28.12.2023 року спростовує вищевказані доводи сторони Позивача. Вказаним висновком експерта не встановлено абсолютну неспроможність [PERSON] на час складання заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а констатовано протилежне. При цьому, зазначений висновок експерта є чітким, містить конкретну відповідь на поставлені запитання та узгоджується з іншими матеріалами справи, у тому числі, поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] та лікаря-психіатра [PERSON] , листом КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської обласної ради» №4130 від 30.05.2022 року\~ (том 1, а.с.126). Суд також не може не звернути увагу на ту обставину, що, будучи відповідачем у іншій цивільній справі №344/13994/17 (за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Івано-Франківська Перша державна нотаріальна контора про визнання недійсним заповіту [PERSON] на користь [PERSON] посвідчений 15.12.2015 року державним нотаріусом Дмитрук Світланою Дмитрівною, стягнення судових витрат), [PERSON] в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції, яким було визнано недійсним посвідчений на її ім`я заповіт, зазначала наступне: «…просить врахувати, що нотаріус Дмитрук С.Д., яка посвідчувала спірний заповіт у судовому засіданні надала пояснення, що 15 грудня 2015 року [PERSON] до нотаріальної контори прийшла сама, на момент посвідчення заповіту остання була психічно здоровою, дієздатною, розуміла значення своїх дій та могла керувати ними. Крім того, згідно із довідкою КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» № 779 від 27.01.2020, [PERSON] у період з 01.01.2011 по 31.12.2015 на стаціонарному лікуванні у КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» не перебувала, на амбулаторний прийом до лікаря психіатра не зверталася, на обліку не перебувала. З огляду на це, відсутні підстави вважати, що [PERSON] на час посвідчення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними» (https://reyestr.court.gov.ua/Review/102848031). В цьому контексті Суд звертає увагу, що цивільний процесуальний закон передбачає застосування принципу добросовісності, який полягає у необхідності сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. Складовою цього принципу в цивільному судочинстві є, зокрема, процесуальний естопель принцип, згідно з яким сторона позбавляється права висувати певні заперечення або заяви, що розходяться з її початковою поведінкою, визнані в цьому та/або іншому процесі. Цей принцип спрямований на унеможливлення отримання процесуальних переваг недобросовісної сторони спору. Хоча чинне процесуальне законодавство напряму не передбачає заборони суперечливої поведінки і не використовує поняття «естопель», про можливість застосування даного принципу у судочинстві свідчать інші норми процесуальних кодексів, зокрема, про заборону зловживання процесуальними правами тощо. Отже, враховуючи все вищевикладене в сукупності, суд, встановивши відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в момент складання оспорюваного заповіту [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, дійшов висновку про відсутність правових підстав, передбачених статтею 225 ЦК України, для визнання оскаржуваного в даній справі заповіту недійсним. Належних доказів, які підтверджують доводи сторони Позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину (посвідчення заповіту) [PERSON] не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними стороною Позивача в ході розгляду справи не надано, а фактично підстави позовних вимог [PERSON] базуються на її суб`єктивних припущеннях. Пояснення свідків сторони Позивача [PERSON] та [PERSON] не є належними доказами підставності позовних вимог, оскільки вказані свідки не були родичами, сусідами чи близькими знайомими [PERSON] , тобто мали постійне чи систематичне спілкування з [PERSON] станом на 2010 рік. Фактично [PERSON] вони знали через [PERSON] . Відповідно до ст. 81\~\~ ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 15, 16, 30, 203, 225, 1217, 1233, 1257ЦК України,

Outcome: dismissed