Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-17 00:00:00

23 жовтня 2023 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого з урахуванням подальших письмових пояснень послалась на те, що [INFO] померла матір позивача [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на 1/3 частину домоволодіння [ADDRESS] . Спадкоємцями померлої були позивач та брат позивача (син спадкодавиці) [PERSON] , який помер [INFO] , після смерті якого відкрилась спадщина на належне вже йому майно частину того ж домоволодіння (1/3 частина належала спадкодавцю безпосередньо, а 1/6 частину він успадкував після матері матері, оскільки мешкав із нею на момент її смерті). За викладених обставин позивач залишилась єдиним спадкоємцем 2/3 частин зазначеного домоволодіння після смерті матері та брата, однак своєчасно заяву про прийняття спадщини не подала через загострення хвороб, початок військової агресії іншої держави відносно України. 01 серпня 2023 року позивач звернулась до приватного нотаріуса із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину після матері та брата, однак отримала відмову у вчиненні нотаріальних дій через пропуск позивачем строку для подання заяви про прийняття спадщини та не проживання зі спадкодавцями на момент відкриття спадщини. За таких обставин, посилаючись на фактичний вступ в управління та володіння спадковим майном, позивач звернулась до суду із даним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на вищевказані 2/3 частин домоволодіння в порядку спадкування за законом після матері та брата. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2023 року заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Цією ж ухвалою витребувано у приватного нотаріуса ДМНО Чижик І.О. копії спадкових справ після спадкоємців позивача. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2023 року за клопотання представника позивача витребувано у КП «ДМБТІ» ДМР інформацію про титульних власників спірного домоволодіння. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2024 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати та із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач, її представник позовні вимоги підтримали, наполягали на задоволенні позову в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, право на подання відзиву не скористався, в підготовчому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на відсутність для цього передбачених законом підстав. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання за наведеної явки учасників справи та здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України. Вислухавши позивача та її представника, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що станом на 31 грудня 2012 року право власності на домоволодіння [ADDRESS] було зареєстровано в рівних частках за [PERSON] , позивачем та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 06 лютого 1982 року, виданого Четвертою ДДНК, реєстровий №1-331, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» та записаного в реєстрову книгу №398 за реєстровим №99. Викладені обставини підтверджуються листами Департаменту адміністративних послуг та довільних процедур Дніпровської міської ради від 03 січня 2024 року №6/5-2 та №6/5-3. [INFO] померла матір позивача [PERSON] , [INFO] , внаслідок чого відкрилась спадщина на належне їй спадкове майно, зокрема на частку у праві спільної власності на домоволодіння [ADDRESS] . Заповіти, спадкові договори померла за життя не складала. Викладені обставини підтверджуються копією матеріалів спадкової справи після померлої спадкодавиці, які не містять інформації про осіб, які проживали та/або були зареєстровані разом зі спадкодавицею на момент її смерті. 01 серпня 2023 року до приватного нотаріуса ДМНО Чижик І.О. звернулась позивача, як спадкоємиця своєї матері першої черги за законом, із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину законом, у відповідь на що тією ж датою приватним нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі позивачу запитуваного нею свідоцтва про право на спадщину. Відмова приватного нотаріуса мотивована пропуском позивачем встановленого законом шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини. Дані обставини підтверджуються копією матеріалів спадкової справи. [INFO] помер брат позивача [PERSON] , [INFO] , внаслідок чого відкрилась спадщина на належне йому спадкове майно, зокрема на частку у праві спільної власності на домоволодіння [ADDRESS] . Заповіти, спадкові договори померлий за життя не складав. Викладені обставини підтверджуються копією матеріалів спадкової справи після померлого спадкодавиця, які не містять інформації про осіб, які проживали та/або були зареєстровані разом зі спадкодавицею на момент його смерті. 01 серпня 2023 року до приватного нотаріуса ДМНО Чижик І.О. звернулась позивача, як спадкоємиця свого брата другої черги за законом, із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину законом, у відповідь на що тією ж датою приватним нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі позивачу запитуваного нею свідоцтва про право на спадщину. Відмова приватного нотаріуса мотивована пропуском позивачем встановленого законом шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини. Дані обставини підтверджуються копією матеріалів спадкової справи. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидом якого є житловий будинок), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом норм ст.ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст.1220, 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, яким є день смерті спадкодавця (час відкриття спадщини). В свою чергу, у відповідності до норм ст.ст.1258, 1261, 1262 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 ЦК України. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Згідно ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст.ст.1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Положеннями ст.1272 ЦК України визначено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно ст.1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна. За змістом\~ст.ст.1296,\~1297\~ЦК України\~спадкоємець,\~який прийняв\~спадщину,\~може одержати\~свідоцтво про\~право на\~спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Згідно ст.1268 ч.5 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Нормою ст.16\~ЦК України\~передбачено,\~що способами\~захисту цивільних\~прав та\~інтересів можуть\~бути визнання права. Відповідно до норми ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до на ступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так, у відповідності до змісту наведених судом вище норм цивільного законодавства набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, зокрема на нерухоме майно (будівлі, квартири, земельні ділянки тощо). Можливість виникнення права власності безпосередньо на підставі рішення суду передбачено лише у ст.335 (набуття права власності на безхазяйну річ), ст.344 (набувальна давність) та ст.376 (самочинне будівництво) ЦК України, в усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема в порядку спадкування (ст.ст.328, 1216 ЦК України). В свою чергу, рішення суду про визнання права власності на підставі ст.392 ЦК України в контексті ст.1216 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах (тобто позивач вже став власником спірного майна, а не намагається ним стати через пред`явлення позову), у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, позивачем у спорах про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних правовідносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої права у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно в порядку спадкування є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, набуття такого права на законних підставах. Крім того, оскільки цивільні права можуть виникати безпосередньо із актів цивільного законодавства (ст.11 ч.3 ЦК України), то в такому випадку позивачу необхідно довести перед судом наявність передбачених такими актами законодавства обставин та умов, безпосередньо на підставі яких у нього за законом виникло спірне право власності, за захистом якого він і звертається до суду із позовом про визнання за ним цього права власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Спадкоємцю може належати в порядку спадкування лише те майно, право на яке за життя набув спадкодавець. Тобто метою подання позову про визнання прав власності в порядку спадкування є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою, якщо зробити це іншим шляхом неможливо. Необхідною умовою для визнання судом за особою права власності в порядку спадкування є підтвердження позивачем перед судом належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами факту прийняття ним спадщини після спадкодавця шляхом своєчасного (у встановлений законом шестимісячний строк) подання заяви про прийняття спадщини або в порядку ст.1268 ч.ч.3, 4 ЦК України (внаслідок постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини або, якщо спадкоємець є малолітньою, неповнолітньою, недієздатною особою, особою, цивільна дієздатність якої обмежена). Зазначена абзацом вище правова позиція суду, сформульована при розгляді даної цивільної справи, повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 07 вересня 2016 року по справі №6-727цс16, правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 23 жовтня 2019 року по справі №344/11473/13-ц, від 31 жовтня 2019 року по справі №447/2434/16-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №127/9250/14-ц, від 03 червня 2020 року по справі №159/4837/15-ц, від 03 червня 2020 року по справі №161/12411/17, від 01 липня 2020 року по справі №216/5834/15-ц, від 15 липня 2020 року по справі №175/1765/16, від 19 серпня 2020 по справі №569/6008/19, від 02 листопада 2022 року по справі №332/2880/18, від 08 листопада 2023 року по справі №742/2026/20, правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 21 березня 2018 року по справі №760/14438/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №520/6819/14-ц. У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який (які) прийняв (прийняли) спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року по справі №265/6868/16-ц, від 19 травня 2020 року по справі №175/1941/16-ц, від 31 березня 2021 року по справі №463/4616/18, від 06 жовтня 2021 року по справі №234/17030/18, від 10 листопада 2021 року по справі №759/19779/18, від 19 січня 2022 року по справі №280/4/18, від 22 червня 2022 року по справі №755/13736/20, від 07 грудня 2022 року по справі №2-21/2010. Стосовно обставин спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході її розгляду судом встановлено, а стороною позивача не заперечувалось, що позивач пропустила встановлений законом шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини як після своєї матері, так і після свого брата, а будь-яких доказів свого постійного проживання разом зі спадкодавцями на момент відкриття спадщини не подала, в матеріалах справи такі докази відсутні. Відтак, у суду наразі відсутні будь-які підстави вважати, що позивач у передбачений законом спосіб прийняла спадщину після своєї матері та/або брата. Останнє, в свою чергу не дозволяє стверджувати про набуття позивачем права власності на спірне спадкове майно внаслідок прийняття спадщини, що мало б бути обов`язковою підставою для ухвалення позитивного для позивача рішення суду, яке має лише підтверджувати вже виникле у позивача право власності в порядку спадкування, а не породжувати його. За таких обставин, підсумовуючи викладене в контексті наведених вище правових позицій суду касаційної інстанції, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. При цьому суд критично оцінює та не приймає до уваги як підставу для задоволення позову посилання позивача на фактичний її вступ в управління або володіння спадковим майном внаслідок сплати за нього комунальних послуг. Оцінка суду наведених тверджень сторони позивача зумовлена тим, що з огляду на час відкриття спадщини після обох спадкоємців позивача, враховуючи положення п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ЦК України (в редакції 2003 року), які на відміну від ст.549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) не передбачають такого способу прийняття спадщини як фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: dismissed