Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті його бабусі по батьковій лінії [PERSON] , яка померла [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що після смерті бабусі відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Спадкоємцями померлої [PERSON] відповідно до заповіту є її донька [PERSON] та син [PERSON] - батько позивача по справі, однак останній помер раніше спадкодавця - [INFO] . 15.11.2023 року мати позивача на підставі довіреності від імені позивача звернулася до приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Кравченко О.І. із заявою про прийняття спадщини, однак в прийнятті такої було відмовлено у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини. При цьому позивач зазначає, що пропустив строк, встановлений законом для прийняття спадщини, оскільки з травня 2017 року постійно проживає та працює за межами території України, а саме у Швеції, м. Стокгольм. Зазначає, що в родині були завжди хороші відносини, його мати доглядала за померлою [PERSON] , однак в вересні 2022 року при зустрічі з матір`ю в Німеччині у них виник конфлікт після чого він припинив спілкування з матір`ю та померлою бабусею. На початку вересня 2023 року позивач вирішив відновити зв`язок зі своєю матір`ю та після цього він дізнався про смерть бабусі [PERSON] . Вважає такі причини поважними у зв`язку з чим просить визначити додатковий строк для подання ним заяви про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою суду від 04.01.2024 року вищезазначений позов залишено без руху у зв`язку з його невідповідністю вимогам ст.ст. 175-177 ЦПК України. 08.01.2024 року позивачем на виконання ухвали про залишення позову без руху було усунуто недоліки позову. Ухвалою суду від 15.01.2024 року прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 13.02.2024 року та відкладено на 07.03.2024 року. 15.02.2024 року від представника позивача, адвоката Данько У.В., надійшло ряд клопотань, сформованих за допомогою системи «Електронний суд» 14.02.2024 року, а саме клопотання про доручення доказів та клопотання про витребування доказів. Ухвалою судді від 07.03.2024 року постановлено закрити підготовче провадження по цивільній справі, призначити справу до судового розгляду по суті. Цією ж ухвалою клопотання представника позивача, адвоката Донько У.В., про витребування доказів задоволено. 18.03.2024 року на адресу суду від приватного нотаріуса Кравченко О.І. до суду надійшли витребовувані ухвалою суду від 07.03.2024 року матеріали. 02.04.2024 року до суду від [PERSON] надійшли письмові пояснення з викладенням правової позиції щодо спору. В поясненнях відповідач зазначила, що не отримувала від суду жодних документів, а про цей спір дізналася через систему «Судова влада». Щодо вирішення спору в поясненнях зазначила про те, що позов є необґрунтованим та безпідставним, позивачем не надано доказів щодо наявності у нього перешкод для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини з огляду на правові позиції Верховного Суду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник позивача, адвокат Данько У.В., в судовому засіданні просила суд позов задовольнити з наведених в ньому підстав. При цьому наголосила на те, що позивачу не було відомо про смерть [PERSON] оскільки він постійно проживає за кордоном та не підтримував зв`язків з померлою. Дізнався він про таку обставину тільки в жовтні 2023 року та відразу звернувся до нотаріуса з відповідною заявою. Вважає зазначені в причини поважними та такими, що вказують на наявність підстав для визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини. Окремо суд просила не приймати письмові пояснення [PERSON] , які на її думку є відзивом на позовну заяву, так як такі подані до суду з пропуском строку. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, просила відмовити у його задоволенні. При цьому пояснила, що зазначене в позовній заяві є неправдою, позивачу [PERSON] достеменно відразу було відомо про те, що його бабуся [PERSON] померла. Жодного конфлікту між позивачем та його матір`ю не було, матір позивача перед смертю [PERSON] доглядала її, що свідчить про обізнаність [PERSON] про смерть бабусі. Крім того вказала на те, що позивач не має права на спадкування за померлою [PERSON] оскільки спадкування за правом представлення можливе тільки у випадку спадкування за законом. В той же час [PERSON] на випадок своєї смерті залишила заповіт. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що бабуся позивача [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого повторно 14.11.2023 року. На випадок своєї смерті [PERSON] залишила заповіт, складений 04.09.2013 року та посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Федоренко Е.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 1663. Відповідно до цього заповіту [PERSON] все належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося та все те, що буде належати їй на час смерті, а також належній їй майнові права на час смерті заповіла своїм дітям, а саме синові [PERSON] , [INFO] , та доньці [PERSON] , [INFO] . Таким чином [PERSON] , яка померла [INFO] , заповіла все своє майно батькові позивача та дочці, яка є відповідачем у цій справі. Одночасно судом встановлено, що батько позивача [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 16.11.2023 року. З постанови приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області Кравченко О.І. № 70/02-14 від 15.11.2023 року встановлено, що оскільки [PERSON] пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] . Додатково у зазначені постанові нотаріуса зазначено, що спадкоємцями [PERSON] є її донька [PERSON] та син [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 358655516 від 15.12.2023 року за померлою [PERSON] зареєстрований на праві приватної власності будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Предметом цього спору є питання встановлення наявності підстав для визначення додаткового строку для подання заяви [PERSON] про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті, відповідно до заявлених позовних вимог, [PERSON] , яка померла [INFO] . Разом з тим, перш ніж давати відповідь на окреслене вище питання, слід встановити наявність права на спадкування позивачем за померлою [PERSON] , про відсутність якого зазначає відповідач. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1223, ч. 1 ст. 1220, ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи зазначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. За змістом ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом (ч. 1 ст. 1245 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 22.06.2016 року № 6-2946цс15 зазначено, що «у справі, яка переглядається, апеляційний суд, з яким погодився й суд касаційної інстанції, дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин положень ст. 1276 ЦК України, не врахувавши, що спадкоємець помер до дня відкриття спадщини. До спірних правовідносин не підлягає застосуванню і норма ч. 1 ст. 1275 ЦК України, відповідно до якої, якщо від прийняття спадщини відмовився один зі спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну, оскільки спадкоємець, який помер до дня відкриття спадщини, не може вважатись таким, що не прийняв спадщину або відмовився від неї. Згідно з положенням ст. 1222 ЦК України спадкоємцями можуть бути, зокрема, фізичні особи, які є живими на день смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом. Врахувавши викладене та проаналізувавши положення ст.ст. 1222, 1223, 1245 ЦК України, слід дійти висновку про те, що 1/2 частину будинку, яку спадкодавець заповідав брату позивача, який помер до дня відкриття спадщини, слід вважати такою, що не охоплена заповітом, а тому право на спадкування цієї частки майна одержують спадкоємці за законом (ст.ст. 1261, 1265 цього Кодексу). Право на спадкування за законом 1/2 частину будинку, що не охоплена заповітом, має син спадкодавця [PERSON], а оскільки інший син спадкодавця [PERSON] на час відкриття спадщини помер, то його діти спадкують порівну ту частину спадщини, яка належала б за законом їх батькові, якби він був живим на час відкриття спадщини (право представлення). За таких обставин висновки суду першої інстанції про те, що [PERSON] має право на спадкування 1/4 частини спірного будинку в порядку спадкування за законом, а [PERSON] і [PERSON] - по 1/8 частині будинку за кожним у порядку спадкування за законом, є обґрунтованими. Отже, у справі, яка переглядається апеляційний суд, з яким погодився суд касаційної інстанції, дійшов помилкового висновку про те, що до спірних правовідносин норма ст. 1266 ЦК України не підлягає застосуванню, оскільки право представлення відбувається за умови наявності заповіту, у якому б визначалась доля спадкового майна. Суди не врахували, що 1/2 частина будинку не охоплена заповітом, оскільки на час відкриття спадщини один зі спадкоємців за заповітом помер, а тому внуки спадкодавця мають право спадкувати ту частину спадщини, яка належала б за законом їхньому батькові. Суди безпідставно не застосували норму ст. 1245 ЦК України, за якою частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах, до числа яких входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом». В основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення. Системне тлумачення положень ст.ст. 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як «одержання права на спадкування наступною чергою» (ч. 2 ст. 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (ч. 2 ст. 1258 ЦК України) стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини. На «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом» в межах певної черги впливають такі юридичні факти як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (ст. 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (ст. 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (ч. 2 ст. 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (ст. 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (ч. 3 ст. 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої-п`ятої черги. Врахувавши викладене та проаналізувавши положення ст.ст. 1222, 1223, 1245 ЦК України, суд приходить до висновку про те, що 1/2 частину будинку, яку спадкодавець заповідав батькові позивача, який помер до дня відкриття спадщини, слід вважати такою, що не охоплена заповітом, а тому право на спадкування цієї частки майна одержують спадкоємці за законом (ст.ст. 1261 - 1265 ЦК України). У постанові Верховного Суду у колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2018 року в справі № 643/1216/15-ц (провадження № 61-6924св18) зроблено висновок по застосуванню ст. 1266 ЦК України та вказано, що «спадкуванням за правом представлення - це такий порядок набуття права на спадкування за законом при якому спадкоємці п`ятої черги включаються до складу першої, другої чи третьої черги замість спадкоємця внаслідок того, що він помер до відкриття спадщини. По своїй суті спадкування за правом представлення - це специфічний порядок набуття права на спадкування за законом, і він не є окремою підставою або видом спадкування. У такому разі суб`єктами спадкування за правом представлення будуть певні спадкоємці за законом. Спадкування за правом представлення надає можливість спадкоємцям п`ятої черги за законом переміститися у вищу чергу (першу, другу або третю чергу)». Статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (спадкування за правом представлення). Таким чином, право на спадкування за законом 1/2 частину будинку, що не охоплена заповітом, має дочка спадкодавця [PERSON] , а оскільки син спадкодавця [PERSON] на час відкриття спадщини помер, то його діти спадкують порівну ту частину спадщини, яка належала б за законом їх батькові, якби він був живим на час відкриття спадщини (право представлення). За таких обставин суд робить висновок про наявність у позивача право на спадкування за померлою [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. У ч. 1 ст. 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом зазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини; 2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини; 3) ці обставини визнані судом поважними. Отже, лише якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Водночас необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, має стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04.11.2015 року у справі № 6-1486цс15, від 23.08.2017 року у справі № 6-1320цс17, Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 року у справі № 565/1145/17, від 17.10.2019 року у справі № 766/14595/16, від 30.01.2020 року у справі № 487/2375/18, від 31.01.2020 року у справі № 450/1383/18, від 17.08.2023 року у справі № 626/274/22. При цьому слід зауважити, що правозастосовна практика Верховного Суду у подібних правовідносинах є усталеною. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, самостійно формує заявлені нею вимоги, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Як встановлено вище, спадщина за померлою [PERSON] відкрилася [INFO] . Позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини 15.11.2023 року, тобто з пропуском шестимісячного строку. Обґрунтовуючи наявність поважних причин пропуску встановленого законом строку для подання заяви про прийняття спадщини позивач вказує на таке. Він постійно з 2017 року за межами України в Швеції де і працює. При цьому не підтримував зв`язків з померлою, а тому дізнався про таку обставину тільки в жовтні 2023 року та відразу звернувся до нотаріуса з відповідною заявою. На підтвердження зазначених обставин позивачем подано до суду довідку про працевлаштування в Швеції, датовану 04.10.2018 року. Всі ці обставини в їхній сукупності з позиції позивача і є на думку позивача поважними причинами пропуску встановленого законом строку для подання заяви про прийняття спадщини. У постанові від 13.03.2020 року у справі № 314/2550/17 (провадження № 61-41480св18) Верховний Суд зазначив, що, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи. Разом з тим, досліджуючи та оцінюючи наведені позивачем причини пропуску встановленого законом строку для подання заяви про прийняття спадщини в їхній сукупності, у суду відсутні підстави для визнання таких поважними з огляду на наступне. Підпунктом 2.1. п. 2 та п.п. 3.5. п. 3 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, передбачено, що спадкова справа заводиться нотаріусом зокрема на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини. У випадку, якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. Згідно з п.п. 3.11.3, 3.11.6 п. 3.11 глави 3 Положення про порядок вчинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України, затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства закордонних справ України від 27.12.2004 року № 142/5/310, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.122004 року за № 1649/10248, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати консулу заяву про прийняття спадщини. Письмова заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто консулу. Справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою. Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається консулом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю пропонується надіслати заяву, оформлену належним способом, або прибути особисто до консула. З огляду на положення Порядку вчинення нотаріальних дій та Положення про порядок вчинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України, позивач не був позбавлений можливості протягом шестимісячного строку після смерті [PERSON] подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, у тому числі шляхом її направлення засобами поштового зв`язку, з подальшим дооформленням належним чином (із засвідченням справжності підпису) або особистим прибуттям до нотаріуса або звернутися із відповідною заявою про прийняття спадщини до Посольства України в іноземній країні, яке виконує консульські функції. При цьому доказів того, що позивач за станом здоров`я фізично не міг цього зробити до суду не надано. Також не зазначено, що перешкоджало йому подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини засобами поштового зв`язку. Саме таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15.09.2023 року у справі № 345/4153/22, від 21.10.2021 року у справі № 332/3796/19, від 27.04.2023 року у справі № 750/13008/21, при вирішенні питання щодо наявності підстав для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. При цьому, не є підставою для встановлення додаткового строку на прийняття спадщини необізнаність спадкоємця про смерть спадкодавця про, що вказує позивач. Так, у постановах від 11.11.2020 року по справі № 750/262/20, від 13.12.2018 року по справі № 459/295/16-ц та від 11.07.2018 року по справі № 381/4482/16-ц Верховний Суд вказав, що за відсутності у спадкоємця перешкод для подання заяви, якщо він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. До відповідного висновку приходив і Верховний Суд України у постановах від 04.11.2015 року по справі № 6-1486цс15, від 26.09.2012 року по справі № 6-85цс12. Таким чином, незнання про смерть спадкодавця як причина пропуску строку для прийняття спадщини не може бути визнана поважною, оскільки сама по собі ця обставина без встановлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність причин пропуску зазначеного строку. У постанові Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18) також звернуто увагу на те, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Потрібно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема, тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Верховний Суд у постанові від 17.03.2021 року у справі № 638/17145/17 (провадження № 61-17764св20) зробив висновок, що суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо. Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 23.11.2020 року у справі № 315/714/19 (провадження № 61-2162св20) та від 28.03.2022 року у справі № 750/2158/21 (провадження № 61-753св22). Відтак відсутність інформації про смерть спадкодавця та постійне проживання за межами України не можуть бути визнані поважними причинами пропуску строку для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Більше того, жодних доказів на підтвердження того, що позивач не підтримував зв`язків з померлою бабусею та своєю матір`ю, яка перед смертю [PERSON] доглядала її та достовірно знала про час смерті, суду не надано. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що зазначені позивачем причини пропуску строку для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не можуть бути визнані поважними, оскільки вони не пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для нього на вчинення цих дій, а відтак в задоволенні позову про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід відмовити. Щодо позиції представника позивача в частині відсутності підстав для прийняття письмових пояснень [PERSON] (надійшли до суду 02.04.2024 року) у зв`язку з тим, що такі подані до суду з пропуском строку суд зазначає, що нормами ЦПК України не заборонено викладати письмово свої пояснення та міркування щодо предмета. При цьому навіть якщо письмові пояснення [PERSON] розцінювати як відзив на позовну заяву, то в будь-якому випадку строк, визначений ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 15.01.2024 року, для його подачі до суду не пропущений з огляду на те, що відомості про отримання такої ухвали відповідачем в матеріалах справи відсутні, а відповідач ознайомилася з матеріалами цивільної справи тільки 02.04.2024 року.

Outcome: dismissed