Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу на загальну суму 3 002 600 грн. 00 коп. за договорами грошового займу (позики), процентів та відшкодування судових витрат. З позовної заяви вбачається, що за період з 16 березня 2020 року по 14 квітня 2020 року між позивачем та відповідачем було укладено чотири договори грошового займу, відповідно до яких [PERSON] позичив у [PERSON] 1 350 000,00 грн. на власні потреби і зобов`язався повернути позику до 01.08.2020 та сплатити 4% за кожен місяць користування позикою. Проте, у визначений строк відповідач свого зобов`язання за договорами позики не виконав, борг не повернув і не повертає його до цього часу. За увесь час відповідачем було частково сплачено нараховані відсотки на загальну суму 370 000,00 грн. Тому позивач просить задовольнити його вимоги повністю і стягнути з відповідача борг за договорами позики, а саме: 1 350 000,00 грн. - неповернута сума позики, 1 652 600 грн. - 4% за кожен місяць користування позикою, а всього 3 002 600,00 грн. та судовий збір. 10 липня 2023 року відповідно до ухвали судді у справі було відкрито провадження в загального порядку та призначено підготовче засідання. 02.11.2023 з боку представника відповідача було надано відзив на позов. У відзиві зазначили, що відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими і такими, які не підлягають задоволенню, оскільки він свої зобов`язання перед позивачем виконав в повному обсязі. Щодо процентів, то вважали, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняються після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. В даному випадку вважали, що права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому, на переконання відповідача вимоги про стягнення процентів задоволенню не підлягають. Крім того, відповідач піддав сумніву відповідність доданих до позову копій договорів їх оригіналам, зокрема договору від 16.03.2020, договору від 18.03.2020 та договору від 07.04.2020. 22 листопада 2023 року відповідно до ухвали суду підготовче провадження було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. Відповідно до ухвали суду від 19 лютого 2024 року клопотання представника відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи було залишено без розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином, заяв чи клопотань про його відкладення до суду не надав. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про розгляд справи судом в судове засідання не з`явився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином, заяв чи клопотань про його відкладення суду не надав. Представник позивача адвокат Єренко Д.В. в судовому засідання позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити за тих обставин, які викладені у позові. Додатково вказав, що відповідачем розрахунок заборгованості не спростовано. Форма договорів відповідає вимогам закону, обов`язковість посвідчення їх нотаріально не встановлена. Визначені проценти в розмірі 4 % не суперечать вимогам ст. 625 ЦК України. Вказав на те, що за час розгляду справи відповідач не заперечував щодо підписання ним договорів займу та не зазначав про непередання йому грошових коштів. Представник відповідача адвокат Пузін Д.М. в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував за тих обставин, які викладені у відзиві на позов. Додатково зазначив, що в судовому засіданні не доведено підписання договорів саме позивачем, у проведенні відповідної експертизи судом було відмовлено. Разом з тим повністю заперечувати наявність боргових відносин між позивачем та відповідачем не може, але вважає, що вони виникли не за зазначеними договорами грошового займу. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши позовну заяву та письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За положенням статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже слід виснувати, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Варто звернути увагу, що засади доказування у цивільному судочинстві свідчать, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд зобов`язаний власні процесуальні дії належним чином обґрунтувати (мотивувати), враховуючи при цьому, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов. Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що 16 березня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір грошового займу на суму 500 000,00 грн. та зобов`язався повернути суму боргу до 01.08.2020 зі сплатою 4% за кожен місяць користування позикою (а.с.5). 18 березня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір грошового займу на суму 300 000,00 грн. та зобов`язався повернути суму боргу до 01.08.2020 зі сплатою 4% за кожен місяць користування позикою (а.с.6). 07 квітня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір грошового займу на суму 245 000,00 грн. та зобов`язався повернути суму боргу до 01.08.2020 зі сплатою 4% за кожен місяць користування позикою (а.с.7). З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання, чи навпаки, непередання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. В своїх запереченнях відповідач на вказані положення не посилався, не спростував отримання ним коштів, а також те, що він частково сплачував позивачу кошти на виконання договорів позики в частині визначених процентів. В позові зазначалося про те, що 14 квітня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір грошового займу на суму 300 000,00 грн. та зобов`язався повернути суму боргу до 01.08.2020 зі сплатою 4% за кожен місяць користування позикою (а.с.8). При дослідженні останнього договору, зокрема, в оригіналі, який був наданий представником позивача, було встановлено, що він не підписаний з боку відповідача. Так, в розділі 8 Договору «реквізити сторін» в графі ПІБ та підпис відсутній сам підпис [PERSON] . Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. В постанові ВП ВС від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц Суд констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Таким чином, суд не може вважати договір грошового займу від 14.04.2020 укладеним та не вбачає підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за ним. Разом з тим, суд вважає, що [PERSON] свої зобов`язання за договорами позики від 16.03.2020, 18.03.2020 та 07.04.2020 виконав та передав [PERSON] визначені грошові кошти. Отже, при дослідженні цих трьох договорів сторонами дотримано вимог закону щодо форми та умов договору позики, визначених у ст. 1047 ЦК України. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. [PERSON] зобов`язався повернути позивачу [PERSON] позику та 4% за кожен місяць користування позикою і повернути гроші в повному обсязі з відсотками своєчасно до 01.08.2020. Проте, відповідач борг та відсотки за користування позикою у визначені договором строки - до 01.08.2020 і на час звернення позивача з позовом до суду не повернув. З розрахунку позивача вбачається, що розмір заборгованості відповідача за договорами позики становить: 1 350 000,00 грн. прострочена заборгованість за основною сумою боргу, 1 652 600,00 грн. - 4% за кожен місяць користування позикою з квітня 2020 року по травень 2023 року, а всього 1 652 600,00 грн. з врахуванням часткової сплати процентів відповідачем на суму 370 000,00 грн.. Наданий позивачем розрахунок відповідачем не спростовувався, тому судом вважається обґрунтованим. Разом з тим, у зв`язку з тим, що судом було встановлено, що договір грошового займу від 14.04.2020 не містить підпису позичальника, тому суд вважає, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного, суд знаходить, що позов підлягає частковому задоволенню, а саме щодо 1 045 000,00 грн. - основного боргу та 1 578 600,00 грн. процентів, а всього 2 623 600,00 грн.. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача судові витрати (а.с.1), що становить 87,38 % та складає 11 726,40 грн..

Outcome: partial