Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-14 00:00:00

У жовтні 2023 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що в грудні 1997 року в місті Москві помер її батько [PERSON] , шлюб між яким і її матір`ю був розірваний у 1994 році. На момент смерті батька вона була малолітньою та мешкала разом із матір`ю. Про смерть батька дізналася наприкінці 2021 року. В березні 2018 року спадщину після смерті [PERSON] оформив його батько [PERSON] . Позивач вважає, що останній навмисно не повідомив нотаріусу про наявність інших спадкоємців, чим порушено її спадкові права як спадкоємця першої черги за законом. Отже, з метою подальшої реалізації своїх спадкових прав позивач просить встановити факт, що [PERSON] при оформленні спадщини після смерті [PERSON] 12.03.2018 року та 29.03.2018 року надав приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Олійник С.В. неправдиві відомості стосовно того, що крім нього інших спадкоємців за законом немає. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 04 грудня 2023 року у даній справі було відкрите загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 07 березня 2024 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача адвокат Макаров В.Г. позов підтримав. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, повідомлявся про розгляд справи, відзив на позов не надав, у зв`язку з чим судом проведений заочний розгляд справи на підставі наявних у справі даних та доказів у відсутності відповідача. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснила, що позивач є її дочкою. До розлучення у 1994 році з її батьком [PERSON] проживали по [ADDRESS] разом з батьками чоловіка. Відповідач забирав її з дитиною з пологового будинку. Тому відповідач був обізнаний про наявність іншого спадкоємця. Свідок [PERSON] у судовому засіданні також пояснила, що позивач дочка її подруги, а відповідач батько колишнього чоловіка останньої. До розірвання шлюбу вони всі разом мешкали по [ADDRESS] . Дід забирав дитину з пологового будинку. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне: Судом установлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21 липня 1997 року, виданого згідно з розпорядженням (наказом) від 21.07.1997 року № 89-ІІІ/97, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної часткової власності належала квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . У березні 2018 року відповідач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Олійник С.В. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] . 29 березня 2018 року приватним нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Олійник С.В. спадщина після смерті [PERSON] була оформлена на ім?я спадкоємця [PERSON] . Водночас постановою приватного нотаріуса Олійник С.В. від 02 листопада 2021 року відмовлено у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Відмова нотаріуса в оформленні спадщини мотивована тим, що відповідно до положень Цивільного кодексу Української РСР 1963 року позивач спадщину не прийняла. Докази фактичного вступу позивача в управління або володіння спадковим майному встановлений законом строк на момент оформлення спадщини не були надані. Не погодившись із відмовою в оформленні спадщини після смерті батька, позивач звернулася до суду з цим позовом, в якому просить установити факт, що [PERSON] при оформленні спадщини після смерті [PERSON] надав нотаріусу неправдиві відомості про відсутність інших спадкоємців. При вирішенні спору, суд враховує, що відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту\~цивільних прав\~та інтересів\~можуть бути: 1)\~визнання права; 2)\~визнання правочину\~недійсним; 3)\~припинення дії,\~яка порушує\~право; 4)\~відновлення становища,\~яке існувало\~до порушення; 5)\~примусове виконання\~обов`язку\~в натурі; 6)\~зміна правовідношення; 7)\~припинення правовідношення; 8)\~відшкодування збитків\~та інші\~способи відшкодування\~майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина 2 статті 16 ЦК України). Перелік фактів, що мають юридичне значення та можуть бути встановлені судом, визначений у статті 315 ЦПК України. Частиною 2 статті 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, в судовому порядку може бути встановлений не будь-який факт, а від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. За змістом статті 58 Конституції, статті 5 Цивільного кодексу України відносини спадкування регулюються правилами\~ЦК України, якщо спадщина відкрилася після 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила\~ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини та кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності\~ЦК України\~і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються\~ЦК України. Як встановлено судом, спадщина після смерті [PERSON] відкрилася [INFO] , тобто під час чинності\~ЦК УРСР, а тому до спірних правовідносин повинні застосовуватися положення актів цивільного законодавства, які були чинні на момент їх виникнення, а саме\~ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до\~статті 524 ЦК УРСР\~спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно зі статтями\~525,\~526 ЦК УРСР\~часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме - місцезнаходження майна або його основної частини. Статтею 548 ЦК УРСР\~передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з положеннями\~статті 549 ЦК УРСР\~визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до частини 1 статті 550 ЦК УРСР строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. Статтею 560 ЦК УРСР визначено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 27\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судове практику у справах про спадкування»\~свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути, зокрема, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб. Тобто в разі незгоди з поділом спадщини, зокрема порушення спадкових прав при оформленні спадщини, спадкоємець вправі звернутися до суду з позовом про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Однак позивач належних доказів прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті батька, не надала, свідоцтво про право на спадщину, видане після його смерті на ім?я відповідача, не оспорювала. Отже, позивачем обраний неналежний спосіб захисту своїх прав. Суд вважає, що встановлення факту надання відповідачем при оформленні спадщини після смерті [PERSON] неправдивих відомостей про відсутність інших спадкоємців не матиме для позивача жодного юридичного значення, а тому в задоволенні її позову необхідно відмовити. У зв`язку з відмовою в позові відповідно до\~статті 141 ЦПК України\~понесені позивачем судові витрати покладаються на неї та відшкодуванню відповідачем не підлягають.

Outcome: dismissed