Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-03 00:00:00

Позивач у січні 2024 року звернувся до суду з позовом про поділ спільної сумісної власності подружжя, обґрунтовуючи тим, що під час шлюбу за спільні кошти набуто нерухоме майно, яке зареєстроване за відповідачем. Посилаючись на те, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя, просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 44,5 кв.м, житловою площею 16,4 кв.м; вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Позивач та його представник у підготовче судове засідання не з`явилися, попередньо представник надав заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, повернути з державного бюджету позивачу 50 відсотків сплаченого судового збору. Відповідач у підготовче судове засідання не з`явилася, попередньо надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Встановлено, що 17 серпня 2012 року сторони зареєстрували шлюб у Октябрському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області за актовим записом №158 (а.с.7). Право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.01.2024 (а.с.8). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Під час подання позову про поділ спільного майна подружжя пред`явлення окремо вимоги про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя не вимагається. Суд в силу встановлених під час розгляду справи обставин має встановити, чи набуте спірне майно сторонами під час перебування у шлюбі та чи поширюється на нього статус спільного сумісного майна, що матиме наслідком певні висновки про поділ такого майна. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі №307/3360/15-ц. Відповідно до вимог ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, \~частки \~майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше \~не \~визначено \~домовленістю \~між \~ними \~ або \~ шлюбним договором. \~ Судом встановлено, що спірне нерухоме майно придбане під час шлюбу, отже, є спільною сумісною власністю подружжя, тому підлягає поділу у рівних частинах. Будь-яких обставин, які б свідчили про належність усього майна чи його частини на праві особистої приватної власності одному з подружжя під час судового розгляду не встановлено, як не встановлено підстав для відступу від презумпції рівності їх часток. За таких обставин позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Питання щодо розподілу судового збору суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України. Враховуючи, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнала позов, тому суд вважає за можливе повернути позивачу 50 відсотків сплаченого судового збору у розмірі 2466,10 грн з державного бюджету. На підставі викладеного,

Outcome: approved