Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-07 00:00:00

[PERSON] після збільшення позовних вимог звернувся до Галицького районного суду Івано-Франківської області з вищевказаною позовною заявою. Обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що [INFO] померла [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина, зокрема на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами. За життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений Насташинською сільською радою Галицького району Івано-Франківської області від 29.01.2009 року, яким усе своє майно заповіла [PERSON] . Раніше за [PERSON] , [INFO] помер її чоловік, батько позивача - [PERSON] . На день смерті свого чоловіка [PERSON] проживала разом з ним з дня одруження від 1948 року і до дня смерті. [PERSON] прийняла спадщину після свого чоловіка, але юридично не оформила своїх спадкових прав на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Спадкоємцями, після смерті [PERSON] є позивач та його сестра [PERSON] , однак остання подала до нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття належної їй частки у спадщині за законом після смерті її матері [PERSON] на користь [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач звернувся до приватного нотаріуса Івано-Франківського районного нотаріального округу Данилюк Х.Я., з заявою про прийняття спадщини, проте йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Позивач має намір оформити спадкові права на майно, однак перешкодою у нотаріальному оформленні є відсутність правовстановлюючих документів. З цих підстав нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину. Ухвалою суду від 21.08.24 р. по справі відкрито загальне позовне провадження та призначене підготовче судове засідання (а.с.36). 07.09.23 р. від відповідача - Бурштинської міської ради надійшов відзив на позов, в якому предст авник Бурштинської міської ради не заперечує в задоволенні позову (а. 42). Ухвалою суду від 09.01.24 р. витребувано докази від Івано-Франківського обласного державного нотаріального архіву, а саме спадкову справу №15/2016 від 12.03.2016 р. заведену приватним нотаріусом Чіпко Н.З., після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.37, 92-135). Ухвалою суду від 07.02.24 р. прийнято заяву про уточнення (збільшення) розміру позовних вимог (а.с. 76-81,85). Ухвалою суду від 07.03.24 р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті (а.с.142). 07.03.24 р. представник Бурштинської міської ради подав відзив на заяву про зміни та доповнення до позовної заяви, в якому не заперечує щодо задоволення такої (а.с.147). В судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача - [PERSON] надав до суду письмову заяву про розгляд справи без їхньої участі, позов просять задовольнити (а.с.140). Представник відповідача - Бурштинської міської ради, В. Андрієшин надав заяву про розгляд справи без їхньої участі, не заперечує щодо задоволення позовних вимог (а. с.147). Відповідач [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі (а.с.63). Відповідно до частини 3 статті 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до частини 2статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер [PERSON] - батько позивача., що стверджується копією свідоцтва про смерть та копією свідоцтва про народження позивача (а.с.14,15). [INFO] померла матір позивача [PERSON] ., що стверджується копією свідоцтва про смерть та копією свідоцтва про народження позивача (а.с.13,15). [PERSON] на випадок смерті склала заповіт, посвідчений Насташинською сільською радою Галицького району Івано-Франківської області від 29.01.2009 року, яким усе своє майно заповіла [PERSON] . Заповіт не змінювався та не скасовувався (а.с.18). Згідно довідки виданої старостою Насташинського старостинського округу Бурштинської міської ради про те, що згідно з даними по господарської книги №2 за 1991 р., ст. 27, головою колгоспного двору у [ADDRESS] , був [PERSON] , 1923 р.н. (батько позивача) (а.с.27. 28-30). У відповідності до ч.2 ст.9 Закону СРСР «Про власність в СРСР», який набрав чинності 01.07.1990, майно селянського господарства належить його членам на праві загальної спільної власності, якщо інше не передбачено законодавчими актами союзної і автономної республіки. Пунктом 4 Постанови Верховної Ради УРСР від 26.03.1991 № 885-12 «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» (що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що правила, які містяться в Законі УРСР «Про власність» і були передбачені Законом СРСР «Про власність СРСР», застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР, тобто з 1 липня 1990. Як роз`яснив Пленум ВСУ в п. 6 постанови від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (з наступними змінами) положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена двору визначається виходячи із рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних у відповідності до ст.123 ЦК УРСР. Згідно зі ст. 4 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону "Про власність"загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990. Згідно копій господарської книги за адресою: [ADDRESS] у вказаному домогосподарстві проживали: [PERSON] (голова колгоспного двору), 1923 р.н., [PERSON] , [INFO] [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (дружина позивача), [PERSON] , [INFO] (син позивача), [PERSON] (а.с. 28-30). [INFO] помер [PERSON] - батько позивача - голова колгоспного двору (а.с.14,15), а [INFO] померла матір позивача [PERSON] (а.с.13,15). [PERSON] на день смерті свого чоловіка [PERSON] з дня одруження від 1948 р. проживала разом з ним і прийняла спадщину, однак юридично не оформила своїх спадкових прав. Також остання на випадок смерті склала заповіт, яким усе своє майно заповіла [PERSON] , заповіт не змінювався та не скасовувався. Відповідно до заяви поданої до приватного нотаріуса Галицького районного нотаріального округу Івано-Франківської обл. Чіпко Н.З. від 12.03.2016 р. №25 - [PERSON] (сестра позивача) відмовилась від обов`язкової частки у спадщині після смерті [PERSON] на користь [PERSON] (а.с.31). Приватним нотаріусом Галицького районного нотаріального округу Івано-Франківської обл. Чіпко Н.З. заведено спадкову справу, що підтверджується копіями спадкової справи від 12.03.2016 р. №15/16 р. (а.с.92-135). Відповідно до довідки виданої приватним нотаріусом Івано-Франківського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Данилюк Х.Я. станом на 28.11.2023 р., єдиним спадкоємцем , який прийняв спадщину після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] є її син [PERSON] (а.с.20). Відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Насташинської ради від 11.03.2016 р. № 34. На момент смерті [PERSON] в житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані та проживали: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 17). Відповідно до даних наявної у справі копії технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] від 20.06.2023 року, характеристики будинку: загальна площа 53,1 м2, житлова площа 39,7 м2 (а.с. 9-12). Відповідно до висновку про вартість майна, від 04.08.23 р. ринкова вартість домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] становить 106000 грн. (а.с.22). Постановою нотаріуса відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів (а.с.19). Позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті - [PERSON] . Відповідно до ст.16ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Згідно ст.328ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ст.392ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII був введений в дію Закон України «Про власність». Відповідно до свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР вищезазначений будинок був збудований [PERSON] (батько позивача) в 1962 році (а.с.30). [INFO] помер [PERSON] (батько позивача) - голова колгоспного двору (а.с.14,15). [INFO] померла матір позивача [PERSON] (а.с.13,15). [PERSON] на день смерті свого чоловіка [PERSON] з дня одруження від 1948 р. проживала разом з ним і прийняла спадщину, однак юридично не оформила своїх спадкових прав. 29.01.2009 року [PERSON] склала заповіт, згідно якого все своє майно заповіла своєму синові [PERSON] . Всі інші особи зазначені в погосподарській книзі фактично не мають відношення до спадкового майна, яке було створено та збудовано в 1962 р. [PERSON] своєю заявою відмовилась від прийняття спадщини. Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до частини 1 статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Таким чином, єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] за заповітом, який прийняв спадщину є позивач - [PERSON] . Статтею 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язані звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.1,5 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до абзацу 20 ч. 3.1. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. №24-753/0/4-13 встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно. Відповідно до абзацу 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЗУ від 01.07.2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4. ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація права була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української УРСР, затверджена заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1996 р. і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 р. №56. Тимчасове про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7.02.2002 р. №7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18.02.2002 р. за №157/6445. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК Украхни та Законом України від 1.07.2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності ЗУ від 01.07.2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної кнтори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Частиною першою статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що наявні правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог.

Outcome: approved