Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] в якому просить стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 5000 доларів США та проценти за невиконання грошового зобов`язання в розмірі 274,17 доларів США. В обґрунтування позову зазначив, що 04.10.2022 року між ним та відповідачем укладено усний договір про поставку з-за кордону автомобіля. У зв`язку з чим позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 10500 доларів США для купівлі автомобілю, про що відповідачем написано письмову розписку в якій останній зобов`язувався купити автомобіль на корись позивача за кордоном та пригнати його в Україну до 01.11.2022 року. З цією метою 04.10.2022 позивачем підписано довіреність, завірену нотаріусом. Про те, відповідачем не було виконано їхню домовленість, та [PERSON] не повернув позивачу передані кошти. В подальшому відповідач повернув [PERSON] частину отриманих коштів, а саме: 12.04.2023 року - 2500 доларів США, 06.06.2023 - 2000 доларів США, 11.07.2023 - 1000 доларів США. Станом на дату подачі позову до суду відповідач не повернув 5000 доларів США. У зв`язку з чим на підставі ст. 526, 1046, 1047 ЦК України, [PERSON] просить стягнути з відповідача суму заборгованості в розмірі 5000 доларів США та на підставі ст. 625 ЦК України стягнути проценти за невиконання грошового зобов`язання в розмірі 274,17 доларів США, а також судовий збір сплачений за подачу позову до суду. Ухвалою суду від 07.02.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.25). Ухвалою суду від 07.03.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.34). У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги та посилаючись на доводи та обґрунтування викладені в позові, а також на матеріали справи, просив задовольнити позов в повному обсязі. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, заяв або клопотань про відкладання слухання справи, відзиву на позов до суду не надавав. Сповіщався про дату та час судового засідання за адресою його місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку. Згідно з вимогами ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців,- за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. При цьому днем вручення судової повістки є день проставляння у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, відповідач повідомлений про дату, час і місце розгляду справи належним чином. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин, відзив на позов до суду не надав, будь-яких клопотань та заяв від відповідача подано до суду не було, а також за наявності згоди позивача, суд, у відповідності до ч. 8 ст. 178ЦПК України розглядає справу за наявними у справі матеріалами, та відповідно до ст. 280 ЦПК України, може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали, оцінивши надані суду докази відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 2ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідност. 80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5). Судом встановлено, що 04.10.2022 року в м. Бурштин, [PERSON] передав відповідачу [PERSON] кошти в сумі 10500 доларів США, для купівлі автомобіля за кордоном і пригону його в Україну в термін до 01.11.2022 року, що підтверджується письмовою розпискою написаною відповідачем. 04.10.2022 року позивачем підписано нотаріально посвідчену довіреність на ім`я відповідача [PERSON] , якою відповідач уповноважується придбати за кордоном на користь позивача транспортний засіб та здійснити всі дії необхідні для придбання за кордоном та постановки на облік в Україні транспортного засобу (а.с. 13). Як встановлено судом, свої зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] не виконав, автомобіль доставлений не був. Крім того встановлено, що відповідач кошти позивачу в повному обсязі не повернув. Встановлено, що відповідач повернув частину грошових коштів в розмірі 5500 доларів США, які йому передавав позивач для придбання транспортного засобу, що підтверджується письмовими розписками та не заперечувалось позивачем в судовому засіданні (а.с. 10-12). Станом на дату подачі позову до суду та проведення судового засідання у справі відповідач не повернув позивачу кошти в розмірі 5000 доларів США. Вирішуючи позов по суті, суд прийшов до висновку, що позивач помилково посилається норми цивільного кодексу, які регулюють зобов`язання що виникають у зв`язку з позикою, як на підставу позову. Так, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом juranovitcuria ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі N 924/1473/15 (провадження N 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі N 761/6144/15-ц (провадження N 61-18064св18)). Велика Палата Верховного Суду (постанова від 04.12.2019 року справа N 917/1739/17) зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. З огляду на викладене, враховуючи характер спірних відносин, що склалися між сторонами, предмет та підстави позову, суд приходить до висновку в даних правовідносинах підлягає застосуванню положення глави 83 діючого ЦК України. Так, відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, чч. 1, 2 ст. 509 ЦК цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, які передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. У ч. 1 ст. 202 ЦК встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі N 922/3412/17 (провадження N 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі N 320/5877/17 (провадження N 14-32цс19) зроблено висновок, що "предметом регулюванняглави 83 ЦК Україниє відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другоїстатті 1212 ЦК Україниособа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положенняглави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Таким чином, наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за договором, виключає можливість пред`явлення позову в порядку ст. 1212 ЦК України. В такому випадку права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права. Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 23 березня 2016 р. у справі N 6-2978цс15, а також у постановах Верховного Суду України від 25 лютого 2015 р. у справі N 3-11гс15, від 25 березня 2015 р. у справі N 3-5гс15, від 22.01.2013 р. N 5006/18/13/2012, від 24.09.2014 р. у справі N 6-122цс14, у постановах Вищого господарського суду України від 02 липня 2012 року у справі N 5006/18/13/2012, від 15.03.2017 р. у справі N 910/10308/15. За таких обставин, оскільки відповідачем набуті грошові кошти позивачу не повернуті, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин відповідачем суду надано не було, суд вважає, що позовна вимога про повернення коштів є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути кошти в розмірі 5000 доларів США. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача грошової суми за прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України в розмірі 274, 17 доларів США, суд приходить до висновку що дана позовна вимога не підлягає задоволенню, виходячи з наступного . Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Звертаючись до суду, позивач надав розрахунок 3 % відсотків річних. Статтю 625 ЦК України розміщено у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Отже, положення розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, дія ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі N 910/22034/15, від 01 жовтня 2014 року у справі N 6-113цс14 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі N 910/10156/17, від 16 травня 2018 року у справі N 14-16цс18, а також у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі N 908/2552/17. Кошти були передані з метою придбання на користь позивача транспортного засобу, однак, з невстановлених обставин відповідач не виконав зобов`язання. У зв`язку з чим між сторонами виникли правовідносини про повернення безпідставно отриманих коштів без встановленого строку виконання цього зобов`язання. Отже, відносно вказаного грошового зобов`язання не було встановлено терміну повернення, у зв`язку з чим воно не може вважатися простроченим. Тому, у задоволенні вимог про стягнення 3 % річних слід відмовити. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених ЦПК України випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково, то суд стягує судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам на суму 1876 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial