Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-18 00:00:00

В листопаді 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення моральної шкоди з Виконавчого комітету Мліївської сільської ради в особі Відділу освіти, культури та спорту, завданої внаслідок незаконного звільнення з посади директора школи, в розмірі 234 000,00 грн., з тих мотивів, що 04.05.2023 року Корсунь-Шевченківським районним судом Черкаської облаасті у справі № 691/1090/20 ухвалено рішення, яким визнано протиправним та скасовано наказ № 24-к від 28.08.2020 р. про звільнення [PERSON] з посади директора Старосільського ліцею Мліївської сільської ради за вчинення одноразового грубого порушення трудових обовязків керівником підприємства, установи відповідно до п.1 ч.1 ст.41 КЗпП та поновлено на посаді директора ліцею на строк дії контракту від 30.06.2020 р., про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.09.2020 р. по 04.05.2023 р., та допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на робооті. 08.05.2023 подав до відповідача заяву про поновлення на посаді. Відповідно до відповіді виконавчого комітету Мліївської сільської ради від 11.05.2023, було зазначено, що сільський голова не уповноважений виконувати судове рішення щодо поновлення заявника ( [PERSON] ) на роботі та вирішувати питання щодо припинення того чи іншого контракту. На виконання рішення суду в справі № 691/1090/20 в частині поновлення на роботі отримано виконавчий лист та подано на виконання до державної виконавчої служби. 24.07.2023, 03.08.2023 Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) наклав штраф на Виконавчий комітет Мліївської сільської ради за невиконання рішення суду. Постановою Черкаського апеляційного суду від 15.08.2023 року в справі № 691/1090/20, рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 04.05.2023 року скасовано в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, прийнято нову постанову, якою позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Наказом Виконавчого комітету Мліївської сільської ради від 22.08.2023 р. № 22-к [PERSON] поновлено на посаді директора ліцею з 22.08.2023 року. З дня звільнення 28.08.2020 по 22.08.2023 минуло 3 роки без шести днів. З ухвалення рішення суду про поновлення на посаді 04.05.2023 по 22.08.2023 минуло 109 днів. Відповідач не тільки незаконно звільнив, але й не виконував рішення суду про негайне поновлення на посаді директора школи. Незаконним звільненням та вимушеним прогулом за період з серпня 2020 по серпень 2023 йому завдана моральна шкода в розмірі 234 000 грн., яка полягає: у стражданні та приниженні, яких він зазнав внаслідок протиправних дій. Порушенням прав з боку субєкта владних повноважень викликало негативні емоції, внаслідок чого погане самопочуття, пригнічений настрій. Розмір моральної шкоди підтверджується тим, що завдана шкода спричинила негативні переживання, стан постійної психоемоційної напруги, важкість виконання повсякденних обовязків, тимчасову відірваність від активного суспільно-політичного життя громади міста, знижений і нестійкий настрій, нервозність, дратівливість, порушення сну, гіпертонічні кризи, побоювання про майбутній стан здоровя. Довелося присвятити багато свого часу, творчої енергії та сил на захист порушеного права. Нехтування відповідачем права на працю, гідну заробітну плату порушило його законні права, сприймалося як прояв образи з боку відповідача, що призвело до сильного психолочічного дискомфорту, погрішення самопочуття, емоціного хвилювання. Внаслідок протиправних дій відповідача було порушено стан душевної рівноваги, для відновлення якого доводилося докладати додаткові вольові та психологічні зусилля, у звязку з чим, був позбавлений можливості повноцінно насолоджуватися життям працювати, для чого потрібен виважений стан емоціного спокою. Гострота цих переживань посилюється тим, що має загострене почуття справедливості. Внаслідок неправомірних дій відповідача, були порушені нормальні життєві звязки з партерами, друзями, яким змушений додатково пояснювати чому став менш привітним, менше приділяти часу друзям, сімї, родичам. Тривала боротьба на захист прав виснажувала, викликала психічне напруження у звязку з очікуванням рішення, викликало розчарування в діяльності як державних, та і органів місцевого самоврядування, що створює додаткове психічне напруження. Розрахунок моральної шкоди: за кожен місяць порушеного права, оцінює у розмірі мінімальної заробітної плати, у січні місяці 2023 р. для працездатних осіб складало - 6 500 грн. (ст. 8 ЗУ "Про Державний бюджет України на 2023 рік"). Починаючи з серпня 2020 (місяць звільнення) по серпень 2023 (місяць поновлення), минуло - 36 місяців. Таким чином: 36 місяців * 6 500 грн. = 234 000 грн.. Щодо застосування такої величини, як "мінімальний розмір заробітної плати" за кожен місяць завдання моральної шокди, то він визначений у постанові Верховного суду від 26.02.2020 р. у справі № 914/263/19. У звязку з цим, просив суд стягнути з Виконавчого комітету Мліївської сільської ради моральну шкоду в розмірі 234 000,00 грн.. 10.11.2023 в справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін в судове засідання на 12.12.2023 року, відкладено за клопотанням представника відповідача. 28.12.2023 відповідач Виконавчий комітет Мліївської сільської ради до суду надав клопотання, в якому просив позовну заяву [PERSON] до ВК Мліївської сільської ради в особі Відділу освіти, культури та спорту про відшкодування моральної шкоди залишити без руху та зобовязати сплатии судовий збір, та провадження в даній цивільній справі закрити, у звязку з пропуском строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України. На обгрунтування вказано, що до юридично складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих звязків, або необхідність для праівника додаткових зусиль для організації свого життя. Ці обставини повинні бути належно доведені. Не відповідало б змісту ст. 2371 КЗпП стягнення з власника моральної шкоди лише на підставі заяви про наявність такої шкоди, якщо немає обставин, зазначених у частині першій ст. 2371 КЗпП (моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і необхідності додаткових зусиль для організації працівником свого життя). Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 2371 КЗпП України). Позивач з моменту звільнення відразу працевлаштувався, а після поновлення на роботі, - наступного дня звільнився. Під час перебування справи в суді про поновлення на роботі, зі сторони позивача через подачу клопотань про відводи суду та заяв про відкладення розгляду справи, слухання справи затягувалося та стало наслідком обмеження річним строком, стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тобто з такої поведінки позивача не вбачається, що останній надто страждав та переживав стосовно звільнення та прикладав максимальних зусиль якнайшвидше повновитися на займаній посаді і продовжувати працювати та не "бути відірваним від суспільства", як зазначено в обставинах позовної заяви. [PERSON] про порушення свого трудового права дізнався в момент ознайомлення з наказом № 24-к від 28.08.2020 р. про звільнення його з посади директора Старосільського ліцею Мліївської сільської ради. Рішенням Корсунь- Шевченківського районного суду від 04.05.2023 року частково скасованим постановою апеляційного суду від 15.08.2023 року визнано протиправним та скасовано наказ № 34-к від 28.08.2020 р. Про його звільнення з посади директора Старосільського ліцею Мліївської ради за вчинення одноразового грубого порушення трудових обовязків керівником підприємства, установи відповідно до п.1 ч.1 ст.41 КЗпП та поновлено на посаді директора на строк дії контракту від 30.06.2020 р., проте до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди звертається 07.11.2023 року. До вимог про вішкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, а саме ст. 233 КЗпП встановлений тримісячний строк. За наведених обставин та правового регулювання виниклого спору, ВК Мліївської сільської ради вважає, що позовна заява про відшкодування моральної шкоди подана з пропуском строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Проте до вирішення такого клопотання, першочергово необхідно залишити дану позовну заяву без руху, оскільки вимога про відшкодування моральної шкоди у спорі щодо поновлення трудових прав, визначена у грошовому вимірі, стає майновою вимогою, отже судовий збір за таку вимогу підлягає стягненню як за вимогу майнового характеру. Ухвалою суду від 28.12.2023 року, відповідно до ч. 11 ст. 187 ЦПК України, позовну заяву залишено без руху, надано строк на усунення недоліків в її оформленні, щодо сплати судового збору. 06.02.2024 від позивача [PERSON] на виконання ухвали суду від 28.12.2023 року, надійшла квитанція про сплату судового збору в розмірі 1073,60 грн. та заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій вказує, що зменшує позовні вимоги до 99 000,00 грн.. Просив суд стягнути з Виконавчого комітету Мліївської сільської ради на його користь моральну шкоду у розмірі 99 000 грн. та сплачений судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп.. З огляду на виконання ухвали суду про залишення позову без руху, розгляд даної справи продовжено, з викликом сторін в судове засідання. 29.02.2024 відповідачем на спростування заявлених позивачем вимог про відшкодування моральної шкоди подано в суд клопотання про долучення доказів, а саме довідки ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] про перебування [PERSON] в трудових відносинах під час судового розгляду цивільної справи № 691/1090/20. 19.04.2023 в судове засідання учасники справи не зявилися, повідомлені належно. Позивач у судове засідання не з`явився. В суд подав заяву про розгляд справи без участі, позовну заяву підтримує у повному обсязі. Відповідач, будучи належно сповіщений про день, час та місце розгляду справи, що підтверджено матеріалами справи, в судове засідання участь представника не забезпечив. Письмового відзиву на позов не подав. У зв`язку з неявкою учасників справи, суд відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України, вважає за можливе провести розгляд справи по суті, без проведення фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, суд вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Стаття 56 Констиуції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у звязку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам розяснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року, визначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з людьми, які його оточують, інших негативних наслідків морального характеру, справа № 752/17832/14-ц. Компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення, право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм законодавства. Такої правової позиції дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц). Така позиція відповідає практиці Європейського Суду з прав людини (рішення від 22.02.2005 у справі "Новоселицький проти України" (Novoseletskiy v. Ukraine, заява № 47148/99). Із матеріалів справи встановлено, що рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 04.05.2023 року у справі № 691/1090/20, задоволено позов [PERSON] (позивача в даній справі), визнано протиправним та скасовано наказ № 34-к від 28.08.2020 року про його звільнення, повновлено на посаді директора ліцею на строк дії контракту від 30.06.2020 року, та вирішено питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача відповідних виплат у звязку із поновленням його на роботі. Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. За результатами апеляційного провадження, постановою Черкаського апеляційного суду від 15.08.2023 року, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення судового збору скасовано, прийнято в цих частинах нову постнову, якою позовні вимоги задоволено частково. Наказом Виконавчого комітету Мліївської сільської ради від 22.08.2023 № 22-к позивача поновлено на посаді директора ліцею з 22.08.2023 року. Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Та, заначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно із статтею 237-1 КЗпП України, є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у звязку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, що полягало у звільнення позивача із займаної посади, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 05 червня 2020 року у справі № 711/2765/16-ц. Із матеріалів справи, вбачється, що судами першої та апеляційної інстанції в справі № 691/1090/20 встановлено, що звільнення [PERSON] (позивач у даній справі) в серпні 2020 року є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Розмір моральної шкоди є індивідуальним, але при визначенні розміру відшкодування суд враховує вимоги розумності і справедливості, керується розумністю щодо суми, яку позивач бажає стягнути до пропорційності завданих збитків. В постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 709/1173/17, від 23.03.2023 у справі № 127/35822/21, від 31.01.2023 у справі № 535/171/20 та інших зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає з урахуванням: характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення); стану здоровя потерпілого; тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах; ступеня зниження престижу, ділової репутації, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять "розумність" та "справедливість" при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях "Тома проти Люксембургу", "Калок проти Франції" (2000) та "Недбала проти Польщі", Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Разом з тим, враховуючи, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Враховуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позивачем підтверджено факт порушення його законних прав, яке полягало у незаконному звільненні з роботи, що призвело до моральних страждань. У постанові Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20 вказано, що при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц). З огляду на обставини справи, беручи до уваги принципи, які повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд вважає, що розмір моральної шкоди, завданої незаконним звільненням, який вказаний позивачем при зверненні до суду (234 000,00 грн.) та під час розгяду справи в суді змінений в сторону зменшення (99 000,00 грн.) є завищеним. Розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому, відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу. Враховуючи викладене, а також виходячи із засад розумності та справедливості (суд, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану), суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди з відповідача, та вважає, що грошова сума у розмірі 25000,00 грн. моральної шкоди, є відповідною і достатньою грошовою компенсацією за завдану незаконним звільненням. Доводи відповідача про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому моральної шкоди, не заслуговують на увагу, так як незаконність звільнення доведено преюдиційним судовим рішенням в цивільній справі № 691/1090/20, що згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доведенню. Саме по собі рішення суду про поновлення позивача на роботі є належним та достатнім доказом на підтвердження факту заподіяння позивачу душевних страждань, наявністю протиправності дій та вини відповідача та причинного звязку між фактом заподіяння моральної шкоди та винними протиправними діями. Вирішуючи заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності суд виходить з наступного. За змістом частини 1 статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами регулює законодавство про працю. Відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Тобто, для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася порушення прав, фактично їх поновив. Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском зазначеного строку. Як вбачається з матеріалів справи строк звернення до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди у позивача виник після набрання законної сили постанови Черкаського апеляційного суду від 15.08.2023 року у справі № 691/1090/20 про поновлення його на роботі, тобто з 16.08.2023 року (наступного дня після ухвалення апеляційним судом постанови). Позивач звернувся до суду 07.11.2023 року (дата формування позову в системі "Електронний суд"), тобто з дотриманням тримісячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, завданої порушенням трудових прав, з врахуванням характеру порушення його прав, тяжкість і істотність вимушених змін у житті внаслідок порушення трудових прав та зусиль, вжитих для їх відновлення, виходячи з засад розумності та справедливості, у розмірі 25 000,00 грн.. Відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України, стягненню з відповідача також підлягає судовий збір пропорційно до задоволених вимог. Оскільки рішенням суду задоволено позов на 25,25 %, то на користь позивача до стягнення підлягає 271,08 грн. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial