Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача Дарницького ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна, в обґрунтування якого зазначив, що він є співвласником квартири [ADDRESS] . Право спільної часткової власності на 1/8 частку квартири підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 04.12.2006 року, виданим відділом приватизації житла Дарницької районної в місті Києві державної адміністраці на підставі розпорядження (наказу) від 04.12.2006 року №45046. З інформації отриманої з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухмого майна позивач отримав інформацію, що на належну йому частку в праві власності на квартиру [ADDRESS] накладено арешт. Арешт накладено постановою серії АА №819476 від 25.03.2011 року ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва, про яку йому не було відомо, оскільки він не є боржником у виконавчому провадженні. Звернувшись до Дарницького ВДВС у місті Києві ЦМУЮ (м. Київ), він не зміг отримати інформацію про підстави накладення арешту, оскільки строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, становить три роки. Позивач не може вільно користуватися і розпоряджатися своєю часткою на квартиру, оскільки Дарницький ВДВС у місті Києві відмовив у знятті арешту, накладеного від 25.03.2011 року. Просить суд усунути перешкоди в користуванні позивачем власністю шляхом зняття арешту з належної [PERSON] 1/8 частки у праві власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 11.12.2023 року відкрито загальне позовне провадження, призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 22.02.2024 року закрито підготовче судове засідання, призначено розгляд справи по суті. Позивач надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. У судове засідання представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, правом на подання відзиву не скористався, надав до суду заяву, згідно з якою перевіркою даних Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що станом на 26.12.2023 року виконавчі провадження відносно [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на виконанні у відділі не перебувають, надати більш детальну інформацію не виявляється можливим, оскільки, відповідно встановленого строку п. 2 Розділу 11 Наказу Міністерства юстиції України №1829/5 від 07.06.2017 Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби, становить три роки. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. У відповідності до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. [PERSON] є власником на 1/8 частки квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 04.12.2006 року, видане відділом приватизації житла Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації (а.с. 7). На 1/8 частку квартири [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , накладено арешт, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 31.08.2023 року (а.с. 8). Арешт накладено постановою серії АА №819476 від 25.03.2011 року ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва, з нерухомого майна, а саме з 1/8 частки квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] , реєстраційний номер обтяження: 10997716, зареєстровано: 28.03.2011 15:43:55 за №10997716 реєстратором: Державне підприємство "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України, 04053, м. Київ, вул. Артема, буд. 73, (044) 206-71-48, 206-71-49 (а.с. 8). [PERSON] звертався до Дарницького ВДВС у м. Києві для зняття арешту з частки в квартирі, що підтверджується відповідною заявою (а.с. 9). З відповіді Дарницького ВДВС у м. Києві №122982 від 30.08.2024 року вбачається, що виконавче провадження відносно [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), згідно якого було накладено арешт за реєстраційним номером обтяження №10997716 від 28.03.2011 року на виконанні у відділі не перебуває (а.с. 10). Крім того, на виконання ухвали суду про витребування доказів, Дарницький ВДВС у м. Києві надав відповідь №46894 від 28.02.2024 року, у відповідності до якої надати будь-які відомості по запитуваному виконавчому провадженню щодо [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) не виявляється можливим (а.с. 35). З вказаних підстав, позивач звернувся до суду та просить зняти арешт з 1/8 частки квартири [ADDRESS] , що належить йому на праві власності. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Статтею 41Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.316,317,319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У ст. 321 ЦК України визначено правило непорушності права власності, а саме: 1. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 2. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 3. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Згідно із ч.2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Відповідно до ч.ч. 1,2,3 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. Позивач має намір розпорядитися належним їй майном, проте через наявність арешту позбавлений можливості це зробити. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивача. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. У відповідності до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідачі не надали жодні належні і допустимі докази на спростування позову, наявності факту накладення арешту на законних для того підстав. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяжень) накладених на майно, порушується право власності позивачів, внаслідок чого останні позбавлені змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved