Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-04 00:00:00

10.08.2023 року позивач звернувся до суду з позовом до АТ «ЗАлК» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову зазначає, що 02.11.2022 року позивача було прийнято на роботу на посаду провідного юрисконсульта-адвоката юридичного відділу підрозділу підпорядкування генеральному директору АТ «ЗАлК». 19.01.2023 року позивача звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України. В день звільнення роботодавцем не було проведено остаточного розрахунку. Згідно з довідкою про доходи від 16.05.2023 року № 38 виданою АТ «ЗАлК» відповідач не сплатив позивачеві загальну суму заборгованості по заробітній платі станом на 08.08.2023 року 40\~187 грн. 14 коп., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 124\~846 грн. 18 коп. Посилаючись на вищевказане просить стягнути з АТ «ЗАлК» на користь позивача заборгованість по заробітній платі у сумі 40\~187 грн. 14 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 124\~486 грн. 18 коп. Ухвалою суду від 11.08.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено розгляд у порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом сторін. Позивач, будучи повідомленими судом своєчасно та належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надав через канцелярію суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягає, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно і належним чином, причин неявки суду не повідомив, відзиву чи будь-яких інших заяв та клопотань до суду не надавав. Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Оскільки суд не має відомостей про причину неявки представника відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною четвертою ст. 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (ч. 7 ст. 43 Конституції України). За вимогами ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За приписами ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу. Стаття 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачають, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Судом встановлено, що у період, за який позивач просить стягнути заробітну плату, позивач виконував свої трудові обов`язки, проте заробітну плату не отримував. Причини невиплати заробітної плати позивачу є неповажними. У порядку виконання процесуального обов`язку відповідача, унормованого ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, з доведення належним чином виконання своїх обов`язків перед працівником з виплати заробітної плати відповідачем не надано доказів виплати спірної заробітної плати позивача за період роботи з листопада 2022 року по день звільнення, а саме: по 19.01.2023 року. Згідно з наказом «про звільнення» від 19 січня 2023 року № 02-008/к, [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем, був звільнений 19.01.2023 року, причина звільнення за власним бажанням (а.с. 6). Відповідно до довідки про доходи № 38 від 16.05.2023 року, виданої [PERSON] , останній працює на АТ «ЗАлК», форма працевлаштування основна, на посаді провідний юрисконсульт-адвокат, має не виплачену заробітну плату за період з листопада 2022 року по січень 2023 року (включно) у розмірі 40\~187 грн. 14 коп. (а.с. 7). Право на звернення до суду передбачене ст. 233 КЗпП України, за яким у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Системний аналіз статей 21, 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем. За таких обставин з урахуванням положень статей 77, 81ЦПК України працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав, а роботодавець, у свою чергу, має спростувати факт порушення прав працівника, в тому числі щодо невиплати заробітної плати. Таким чином, розмір заборгованості по заробітній платі за період з 02.11.2022 року по 19.01.2023 року складає на загальну суму 40\~187 грн. 14 коп. з відрахуванням обов`язкових платежів та внесків з нарахованої заробітної плати, оскільки вже вирахувані обов`язкові платежі та внески у загальному розмірі 19,5% та складають 11\~444 грн. 24 коп. (а.с. 7). За діючою в площині цивільного судочинства презумпції винуватості відповідача (на відміну від кримінального судочинства, де діє презумпція невинуватості) тягар доказування лежить саме на відповідачеві. Тим більше, в площині трудових правовідносин безумовно тягар доказування лежить на роботодавцеві, в якого акумульовано весь обсяг документації, в тому числі фінансового, бухгалтерського характеру щодо фіксації праці позивача і оплати виконаних ним робіт У ході судового розгляду не надано відомостей про виплату позивачеві відповідачем заборгованості по заробітній платі за період з 02.11.2022 року по 19.01.2023 року, як і не встановлено про наявність вини (умислу) позивача у невиконанні трудових обов`язків на підприємстві, що згідно зі статтями 47, 115-116 КЗпП України є підставою для стягнення цієї заборгованості у судовому порядку. Отже, суд вважає позовну вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 02.11.2022 року по 19.01.2023 року у розмірі 40\~187 грн. 14 коп. обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Щодо позивних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені суд виходить з такого. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку суд керується п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Відповідно до п. 2 вказаного Порядку, середньомісячна заробітна плата визначається, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника. При цьому, згідно з п. 5 Порядку, основою для визначення загальної суми середнього заробітку є середньоденна заробітна плата. Згідно з порядком у разі відсутності у працівника розрахункового періоду, то середня заробітна плата обчислюється виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. З урахуванням вимог Порядку позивачем була вирахувана середньоденна заробітна плата за спірний період, яка склала 683 грн. 99 коп. За розрахунком наданим позивачем середній заробіток за час затримки складає 124\~486 грн. 18 коп. (683,99 х 184 (календарні дні) = 124\~486,18). Від представника відповідача не надходило до суду заперечень проти даного розрахунку, власного контррозрахунку не надано. Тому суд приймає до уваги розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наданий позивачем. Отже, вимога позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає задоволенню у повному обсязі. Таким чином, загалом на користь позивача з відповідача підлягає стягненню сума заборгованості по заробітній платі за період з 02.11.2022 року по 19.01.2023 року у розмірі 40\~187 грн. 14 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.01.2023 року по 20.07.2023 року у загальному розмірі 124\~486 грн. 18 коп. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду підлягає негайному виконанню по справам про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. За таких обставин рішення в частині виплати заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню. З частини шостої ст. 141 ЦПК України вбачається, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заборгованості по заробітній платі. Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача в дохід держави судового збору у розмірі 1\~073 грн. 60 коп.

Outcome: approved