Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим що 02 серпня 2005 року сторони уклали шлюб. В шлюбі народилась донька [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] [INFO] , які проживають із позивачкою. Спільного сімейного життя між ними не склалося, тривалий час сторони проживають окремо. За наведених обставин просить шлюб між сторонами розірвати, дітей залишити на проживанні із матір`ю. Позивач у судове засідання не прибула, подала до суду заяву за змістом якої просила розгляд справи проводити за її відсутності, позов підтримує в повному обсязі та просила задоволити. Відповідач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій зазначив, що не заперечує щодо розірвання шлюбу. Розгляд справи просив проводити за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 02 серпня 2005 року, сторони зареєстрували шлюб 02 серпня 2005 року у виконкомі Крилосівської сільської ради, актовий запис №10. В шлюбі в сторін народилась дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] [INFO] . Згідно копій свідоцтв про народження серії [NUMBER] та [NUMBER] батьками є сторони спору. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». Судом встановлено, що сторони не підтримують сімейних стосунків, відповідач позов визнає, збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Тому такий шлюб зберігати не доцільно. Щодо вимоги позивача про залишення [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] [INFO] після розірвання шлюбу на проживання з матір`ю, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Оскільки, [PERSON] , 20 лютого 2006 на даний час виповнилось 18 років, то вона вправі самостійно визначати своє місце проживання. Щодо визначення місця проживання сина [PERSON] , якому на час розгляду справи виповнилось 11 років, то суд не вбачає підстав для вирішення питання про визначення його місця проживання, оскільки спору між батьками щодо цього немає, відповідач вимоги визнає та згідно позовної заяви адреса проживання сторін однакова. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. З огляду на вищевикладене вказана позовна вимога підлягає до часткового задоволення. На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial