Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

05 лютого 2024 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обгрунтування позовної заяви позивач вказала, що 15 серпня 2008 року між сторонами було укладено шлюб, від шлюбу сторони мають двох спільних дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя у подружжя не склалося, останнім часом сторони спільного господарства не ведуть, проживають окремо, примирення між ними неможливе. У зв`язку з викладеним позивач просить суд шлюб розірвати та стягувати на її користь з відповідача аліменти на утримання спільних дітей у розмірі 1/3 від всіх видів доходу. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 лютого 2024 року цивільну справу № 753/2642/24 передано судді Шаповаловій К.В. Фактично справу було передано судді 09 лютого 2024 року. 16 лютого 2024 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання позивача та відповідача. Ухвалою суду від 20 лютого 2024 року суд відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 12 березня 2024 року на 14:15 год. Судове засідання призначене на 12 березня 2024 року було відкладено на 03 квітня 2024 року на 09:45 год. у зв`язку із неявкою сторін в судове засідання. У судове засідання призначене на 03 квітня 2024 року сторони не з`явилися позивач разом із позовом подала до суду заяву, у якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, відповідачем до канцелярії суду було подано заяву, у якій він зазначив, що позовні вимоги визнає, не заперечує щодо розірвання шлюбу та щодо стягнення з нього аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу. Враховуючи подані ними заяви, суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності сторін. У відповідності до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Проаналізувавши обставини справи у сукупності, суд доходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 15 серпня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 1231, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] (а.с.9). Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, яке видане відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис 2826, серії [NUMBER] (а.с.11); та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, яке видане відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис 4198, серії [NUMBER] (а.с.10). Як вказала позивачка, останнім часом стосунки між подружжям погіршились, зникло взаєморозуміння та взаємоповага, спільного господарства сторони не ведуть, разом не проживають. Відповідач не спростовував доводів позивачки та не заперечував проти розірвання шлюбу. Згідно із статтею 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України), шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Так, відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частини перша статті 24 СК України). Відповідно до частин третьої, четвертої статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із статтею 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З огляду на зазначене, враховуючи те, що судом встановлено, що сім`я фактично розпалась та зберегти її неможливо, оскільки збереження сім`ї призведе до порушення інтересів кожного з подружжя, враховуючи те, що відповідач не заперечував проти розірвання шлюбу, наявні підстави для задоволення позову щодо розірвання шлюбу. Стосовно позовних вимог про стягнення аліментів, суд зазначає таке. У позовній заяві позивачка просила суд стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку. Відповідно із статті 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до частини другої статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із частинами другою, третьою статті 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів і ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини (Постанова Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №759/10277/18). Відповідно до частин першої, другої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 77-80 ЦПК України про їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. При цьому, згідно зі статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Щодо розміру аліментів слід зазначити, що відповідно до частини третьої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» та пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України про розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» максимальний розмір аліментів, які стягуються з боржника не повинен перевищувати 50 % заробітної плати цієї особи. Приймаючи до уваги викладене, з метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , враховуючи вік дітей, працездатний вік відповідача, відсутність у відповідача на утриманні інших осіб (протилежного відповідачем не зазначено), відсутність у відповідача будь-яких заперечень щодо розміру аліментів, визначених позивачкою у позовній заяві, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача та необхідність визначити розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, на утримання неповнолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно та до досягненню старшою дитиною повноліття. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів - їх розмір може бути зменшено або збільшено за рішенням суду (частина перша стаття 192 Сімейного кодексу України). Згідно зі статтею 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тому аліменти слід призначити з 30 січня 2024 року, тобто з дня пред`явлення позивачем вказаного позову. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі положень статті 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову за вимогу щодо розірвання шлюбу. Враховуючи вищенаведене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 605,60 грн, а інша половина сплаченого судового збору повертається позивачу. Враховуючи приписи статті 5 Закону України «Про судовий збір» та статті 141 ЦПК України, зважаючи на те, що позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні з даним позовом до суду, тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved