Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-08 00:00:00

Позивач 05.06.2023 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . Позивачка перебувала у шлюбі з відповідачем, тому він зареєстрований у її квартирі. Шлюб між сторонами було розірвано в 2010 році і відповідач більше 10 років не проживає за місцем реєстрації. Позивачка сплачує комунальні послуги за особу, яка фактично не проживає в квартирі, тому позивач змушена звернутися до суду. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.06.2023 провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 19.07.2023. У зв`язку з неявкою учасників справи у підготовче засідання 19.07.2023 розгляд справи було відкладено до 28.08.2023. Розгляд справи у підготовчому засіданні 28.08.2023 не відбувся у зв`язку з отриманням повідомлення про замінування будівлі суду та терміновою евакуацією всіх співробітників та відвідувачів суду, наступне засідання призначено на 18.10.2023. У підготовчому засіданні 18.10.2023 [PERSON] просила надати їй час для підготовки клопотання про виклик свідків. Судом було задоволено клопотання та оголошено перерву до 28.11.2023. У зв`язку з оголошенням повітряної тривоги в м. Одеси та необхідністю слідувати працівникам та відвідувачам суду в укриття, розгляд справи у підготовчому засіданні 28.11.2023 було відкладено до 17.01.2024. В результаті проведених підготовчих дій у підготовчому засіданні 17.01.2024 проведеному за участі [PERSON] було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 14.03.2024. У судовому засіданні 14.03.2024 було задоволено клопотання [PERSON] про поновлення строків та виклик свідка, продовжено розгляд справи в заочному провадженні, з метою повторного сповіщення відповідача, розгляд справи відкладено до 09.04.2024. У судовому засіданні 09.04.2024 свідок [PERSON] , вказав, що позивачка його цивільна дружина і в квартирі [ADDRESS] він проживає як мінімум 15 років, відповідача та його речей в квартирі ніколи не бачив. [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у зв`язку з неявкою відповідачів, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання належним чином, та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачами відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів у заочному порядку. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши\~ та проаналізувавши\~ матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 23 березня 2009 року [PERSON] державний нотаріус Шостої одеської державної нотаріальної контори видала свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого [PERSON] отримала у спадок квартиру [ADDRESS] (а.с.9). 14.04.2009 право власності на квартиру було зареєстровано за [PERSON] , про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» (а.с.10). [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 08.06.1991 по 13.08.2020, шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі №2-3122/10 від 02 серпня 2010 року, яке набрало законної сили 13.08.2010 (а.с.14-15). Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №М1-95831-ф/л від 29.05.2023 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] з 01.03.2006, [PERSON] з 01.03.2006 та [PERSON] з 15.03.2006 (а.с.16). Як встановлено з показань свідка [PERSON] , відповідач не мешкає в квартирі, не тримає там своїх речей як мінімум 15 років. Згідно п.2 ч.1 ст. 57 СК України Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Квартира набута [PERSON] в період шлюбу з відповідачем, однак є її приватною власністю оскільки набута в порядку спадкування за законом. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України). Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. [PERSON] набув права користування квартирою як член сім`ї власника. Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. За змістом зазначених приписів правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначила, що правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, слід брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71 вказаного кодексу наведено випадки, в яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. З показань свідка встановлено, що [PERSON] не мешкає в квартирі та не тримає там свої речі більше п`ятнадцяти років. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Зазначений висновок містить постанова Великої палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19). Суд оцінює вимоги позивача про визнання припиненим права відповідача на користування спірною квартирою на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції. Для дотримання балансу захисту права власності позивача та прав відповідача, суд враховує, що відповідачка вже не є членом сім`ї позивача. Тривалий час відповідач не проживає в квартирі, особистих речей відповідача в квартирі немає. Такі обставини свідчать про втрату інтересу відповідача до вказаного житла. Отже, інтереси позивача, як власника квартири та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена його сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Втрата права користування квартирою не покладає на відповідача надмірний тягар, не порушить баланс інтересів сторін, оскільки відбулось у відповідності до закону, яким визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, тому право власності позивача підлягає захисту. Згідно пункту 2 пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265 зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується). Отже, рішення суду є безумовною підставою для зняття з реєстрації особу, що визнано судом такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а тому позовна вимога в частині зняття відповідача з реєстрації задоволенню не підлягає. Суд розподіляє судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно задоволеним вимогам, тобто сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача у розмірі 1/2, що складає 536,80 грн, оскільки позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial