Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

Позивач в січні 2024 року звернулась в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що 18 квітня 2007 року між нею та відповідачем, був укладений шлюб, який зареєстрований у Відділі реєстрації актів цивільного стану Хотинського районного управління юстиції Чернівецької області, про що зроблено актовий запис № 20. У сторін народилось троє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтувала тим, що з відповідачем спільно не проживають з січня 2024 року. Відповідач вчинив щодо неї домашнє насильство. Відповідач принижує її честь та гідність, зловживає спиртними напоями, застосовує до неї силу, не дбає про бюджет сім`ї, не піклується про дітей та байдуже ставиться сімейних обов`язків. Вважає, що примирення між сторонами неможливе. За наведених обставин просить шлюб розірвати, неповнолітніх дітей залишити на проживання з матір`ю. Позивач у судовому засіданні просила позов задовольнити і не надавати час на примирення, оскільки вона та діти бояться відповідача, він застосовував силу до позивача вже давно, також щодо відповідача застосовано обмежувальний припис від 17.01.2024 року на 6 місяців. Відповідач завжди влаштовував ревнощі до розірвання шлюбу, бере ножі до рук, погрожує, пише записки, що буде «з собою щось робити». Весь час шантажує позивача, дітей. Відповідач в судовому засіданні заперечив щодо розірвання шлюбу. Просив дати ще йому один шанс. Суду пояснив, що були випадки дійсно щодо погроз щось із собою «зробити», однак він просто хотів налякати дружину. Заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 17 листопада 2007 року (а.с.9) сторони зареєстрували шлюб 18 квітня 2007 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Хотинського районного управління юстиції Чернівецької області, про що складено відповідний актовий запис №20. У шлюбі народились дочка [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями Свідоцтв про народження від 06 листопада 2007 року,16 серпня 2011 року та 16 січня2014 року (а.с.11-13). За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до положень ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що діти: дочка [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] та дочка [PERSON] , [INFO] , проживають з матір`ю. Двоє дітей [PERSON] і [PERSON] мають 2 групу інвалідності. Щодо Володимира також вирішується питання щодо інвалідності, так як теж хворіє, зі слів позивача. Щодо заперечень відповідача щодо розірвання шлюбу, то суд зазначає про те, що з пояснень позивача та копії рішення про обмежувальний припис від 17.01.2024 року, відповідачу протягом 6 місяців заборонено перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою; наближатись на відстань менше 300 м до місця проживання постраждалої особи; вести із постраждалою особою листування, телефонні переговори або контактувати з нею через інші засоби зв`язку, та особисто розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуватиме у місці, невідомому кривднику, переслідувати її. А також те, що в судовому засіданні не спростовано доводи позивача, що відповідач завжди шантажує всіх, висловами про можливе пошкодження себе, тримає в страху як і позивача, так і їх спільних дітей. Тому стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім`ї, позивач категорично примирення не бажає, шлюб їх існує формально, а тому зберігати його не доцільно. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати, неповнолітніх дітей залишити на проживання з матір`ю. Відповідно до частини п`ятої статті 268 Цивільного процесуального кодексу України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved