Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-07 00:00:00

В провадженні Київського районного суду м.Одеси перебувала цивільна справа №947/12528/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та залишення проживання дітей з батьком, за результатами розгляду якої, судом 12.09.23 року постановлення рішення про задоволення позову в частині розірвання шлюбу та ухвалою суду від 12.09.23 закрито провадження у даній справ в частині позовних вимог про залишення дітей проживати з батьком. Постановою Одеського апеляційного суду від 16.01.24 року скасована ухвала Київського районного суду м.Одеси від 12.09.23 року про закриття провадження у справі в частині позовних вимог та справу в цій частині позовних вимоги направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Через автоматизований розподіл судової справи між суддями, справу розподілено судді Київського районного суду м.Одеси Луняченку В.О.. Ухвалою суду від 07.03.2024 прийнято до провадження цивільну справу №947/12528/23 за позовними вимогами [PERSON] до [PERSON] про залишення дітей проживати з батьком, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено учасників справи. Станом на день розгляду справи ніяких клопотань з боку учасників справи суду не надходили. Заперечень щодо розгляду справи у спрощеному провадженні також не надходило. В матеріалах справи містяться заяви як з боку позивача так і відповідача щодо можливості розгляду справи за їх відсутності, в яких позивачем підтримано позовні вимоги, а відповідачем визнані. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку про задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором з наступних підстав. Так суд встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 02 квітня 2000 року, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Одеської міськради, актовий запис № 178. Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 12.09.2023 шлюб між ним розірвано. [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане ВРАЦС Оболонського районного управління юстиції м.Києва) та [PERSON] , [INFO] ( свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане Третім Приморським ВРАЦС Одеського міського управління юстиції). Як вбачається з матеріалів справи, між батьками 22.08.2023 року укладено договір щодо визначення місця проживання спільних дітей подружжя та здійснення батьківських прав, відповідно до умов якого батьки малолітніх дітей визначилися з їх місцем проживання разом з батьком [PERSON] , за його фактичним місцем проживання, як на території України так і за її межами ( п.1.3 Договору). Місце проживання дитини визначають за згодою батьків, за рішенням органу опіки та піклування або рішенням суду. Зазвичай батьки домовляються про місце проживання своєї дитини у процесі розлучення. Якщо суперечностей немає - укладають нотаріальний договір, який засвідчує волю сторін, або діє усна домовленість. Якщо ж батьки не можуть досягти згоди, суд може вирішити це питання в межах позову про визначення місця проживання. Беручи до уваги викладене Одеським апеляційним судом у постанові від 16.01.24 р. при розгляді даного питання слід враховувати практику Верховного Суду у спорах про визначення місця проживання дитини. Згідно висновків Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права до спірних правовідносин, зокрема висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, відповідно до якого за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дітей разом із матір`ю чи батьком одночасно із вимогою про розірвання шлюбу. В даному випадку вимоги щодо розірвання шлюбу між сторонами розглянута рішенням Київського районного суду м.Одеси від 12.09.23 при постановленні якого суд не зазначав, з ким з батьків проживатимуть діти. Згідно зі ст. 160, ч. ч. 1, 2 ст. 161 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначають за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначають за спільною згодою батьків і самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначає вона сама. Згідно з ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу (ЦК) України та ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу (СК) України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них проживатиме малолітня дитина, спір між ними можуть вирішити орган опіки та піклування або суд. В даній справі спору між батьками щодо визначення місця проживання дітей не має, оскільки вони дійшли згоди щодо їх проживання, яка зафіксована ними у відповідному договорі. У сторін відсутній спір щодо визначення місця проживання дітей, у підтвердження чого до позовної заяви додано відповідь органу опіки і піклування від 08 травня 2023 року щодо відсутності звернень з питань визначення місця проживання дітей з боку батьків. Крім цього, визначення місця проживання дітей разом із батьком, не позбавляє матір права на особисте спілкування з дітьми та прийняття участі у її вихованні. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст.9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй з прав дитини держава повинна забезпечувати, щоб дитина не розлучалась з батьками проти її бажанню. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року - дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. У судовій практиці переважним чином саме так визначається місце проживання дитини, без зазначення у рішенні про визначення місця проживання дитини з одним із батьків конкретної адреси. Дана позиція узгоджується також зі змістом статті 33 Конституції України та статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», за якими кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання на її території, а «прив`язування» одного з батьків, з яким вирішено залишити проживати дитину, до проживання за конкретною адресою безпосередньо суперечить вищевказаному конституційному принципу вільного вибору місця проживання. Також, судом встановлено, що дане питання стосується чутливої сфери правовідносин, в яких батьки дійшли спільного рішення, і суд при розгляді справи надає першочергове значення саме якнайкращим інтересам дітей. З урахуванням викладеного та беручи до уваги висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 , позовні вимоги [PERSON] про залишення дітей проживати з батьком є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved