Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, який обґрунтовувала тим, що 13 червня 2023 року приблизно о 16.00 год. на [ADDRESS] відбулася ДТП за участі автомобіля «Chevrolet», номерний знак [NUMBER] , яким керував [PERSON] , та автомобіля «Scoda fabia», номерний знак [NUMBER] , який належить [PERSON] і який стояв припаркований біля будинку. Внаслідок наїзду автомобіль Scoda fabia отримав механічні пошкодження: вм`ятини на задньому лівому крилі та розбита задня ліва фара. При спілкуванні із водієм (відповідач по справі), останній повідомив позивачу, що провину свою визнає та зобов`язався протягом трьох діб відшкодувати збитки пов`язані з ремонтом ТЗ позивача, сума яких за домовленістю між сторонами складала 17000,00 грн. Позивач зазначає, що викликала на місце ДТП працівників поліції. Крім того, позивач телефонувала до відповідача на мобільний телефон задля отримання відшкодування за ремонт авто, однак останній при розмові повідомив, що не збирається сплачувати грошові кошти. Ухвалою Центрально-Міського районного суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.11.2023 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.02.2024 року винесено ухвалу про витребування доказів за клопотанням позивача. 07 березня 2024 року через канцелярію суду позивачем подано уточнену позовну заяву про відшкодування матеріальної шкоди (майнового збитку) щодо зміни підстави позову, з посиланням на\~ч. 3 ст.\~49\~ЦПК України. Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07.03.2024 року відмовлено у прийнятті уточненої позовної заяви про відшкодування матеріальної шкоди (майнового збитку) [PERSON] від 07 березня 2024 року. Позивач у судове засідання не з`явилася. Представник позивача під час судового розгляду позовні вимоги підтримав в повному обсязі, на задоволенні позовних вимог наполягав із підстав зазначених у позові. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду\~справи у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзиву (заперечень) на позовну заяву, клопотань до суду не подав. Згідно ч. 8\~ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, за згодою позивача, вважає можливим постановити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку\~ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідно до п. 3 ч. 1\~ст. 280 ЦПК України\~відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився,\~не подав відзив. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та письмові докази, суд\~ дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.\~\~\~\~\~ Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому відповідно до положень ч.ч. 6-7\~ст. 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до вимог законодавства сфері правовідносин із відшкодування шкоди та усталеної судової практики з цього питання саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, її розмір та причинний зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди\~із заподіяною шкодою. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] вбачається, що власником автомобіля «SCODA FABIA», н.з. [NUMBER] , є [PERSON] . Зі змісту позовної заяви позивача, 13.06.2023 року приблизно о 16.00 год. на вул.. Ньютона біля будинку № 26, 2-го під`їзду у м. Кривому Розі Дніпропетровської області сталася дорожньо-транспортна пригода, яка відбулась з вини водія [PERSON] , внаслідок порушення останнім ПДР України. За частиною першою статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до пункту 22.1. статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Такий правовий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 04 липня 2018 року у справі № 754/1108/15-ц, провадження № 61-20780св18. Як вбачається з матеріалів справи, відсутня будь-яка інформація щодо страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземних транспортних засобів власника транспортного засобу «Chevrolet», державний номерний знак [NUMBER] . Позивач зазначає, що внаслідок ДТП її автомобіль отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками. Проте, про настання страхового випадку позивачем не було повідомлено у відповідні страхові компанії. На думку суду сторона позивача не надала належних, допустимих та достатніх доказів на обґрунтування розміру заявленої ними матеріальної шкоди, а також наявність причинного зв`язку між її виникненням та ДТП,\~яка сталась з вини відповідача. Так, надані позивачем паперові копії фотографій пошкоджень автомобіля (а.с. 8-14) не відповідають вимогам щодо паперових копій електронних доказів, визначених ч.ч. 1-4\~ст. 100 ЦПК України, оскільки вони не посвідчені у порядку, передбаченому законом. Крім того з даних копій фотографій не можливо встановити коли, ким саме та за яких обставин вони були зроблені, а також відсутні відомлості, що вони є єдиним засобом щодо встановлення дійсного розміру майнової шкоди, заподіяної внаслідок ДТП позивачеві. З огляду на вищевказане, суд визнає дані докази неналежними та недостовірними. За таких обставин єдиним належним та допустимим доказом в частині отриманих автомобілем позивача технічних пошкоджень може бути складена поліцейськими 13.06.2023\~схема ДТП, в якій вказано, що автомобіль «SCODA FABIA», н.з. [NUMBER] , отримав пошкодження: вм`ятини на задньому лівому крилі та розбита задня ліва фара. Разом з тим, згідно отриманої судом відповіді на запит суду від Криворізького районного\~управління\~поліції\~Головного управління\~Національної\~поліції\~в Дніпропетровській\~області\~щодо надання матеріалів, які були зареєстровані до інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційного порталу національної поліції України» за номером 10854 від 13.06.2023 року за зверненням [PERSON] , вбачається, що проведеною перевіркою встановлено, що проведеними заходами розшуку встановити місцезнаходження особи котра пошкодила транспортний засіб «SCODA FABIA», не надалось можливим. Крім того, до Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області не надано акту та довідки з приводу суми завданого матеріального збитку [PERSON] . В зв`язку із чим розгляд справи було припинено та матеріали списано до справи. За таких обставин, суд вважає, що для належної фіксації отриманих від ДТП пошкоджень автомобіля позивача та відмежування їх від пошкоджень/несправностей, які автомобіль мав перед ДТП, позивач повинен був забезпечити проведення його огляду експертом (спеціалістом оцінювачем) із запрошенням до даної процедури відповідача [PERSON] . Однак даних дій позивачем здійснено не було, послугами експерта чи оцінювача для проведення огляду автомобіля та/або визначення вартості його відновлювального ремонту позивач не скористався, на стадії судового розгляду до суду із відповідним клопотанням про призначення відповідної експертизи не звертався. Крім того, позивач не дотрималася вимог п.п.33.1.5 п.33.1 ст.33 та п.34.1 ст.34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо повідомлення страховика про дорожньо-транспортну подію, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), а також щодо направлення страховиком свого представника (працівника або експерта) до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення розміру збитків. За таких обставин суд вважає, що попри обов`язок доказування позивач не підтвердив належними, достовірними та достатніми доказами характер та обсяг пошкоджень її автомобіля внаслідок ДТП, а також розмір завданої їй внаслідок ДТП матеріальної шкоди, обумовленої ремонтом автомобіля. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В свою чергу, практика Європейського суду з прав людини як джерела права, а ЄСПЛ притримується у своїх рішеннях позиції того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише доказами, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, тобто таких, що не залишать місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the UnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду,крім випадків,встановлених цимКодексом.\~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.\~Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, розглянувши матеріали даної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог та їх необґрунтованістю.

Outcome: dismissed