Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

Представник позивача Кузнєцов Є.В., який діє на підставі довіреності А№1072/2023 від 29.05.2023р., звернувся до суду з позовом до ПАТ «СК «Саламандра», в якому просив: 1)визнати недійсним пункт 19.8.3 договору добровільного страхування майна №2111.0001273 від 02.07.2021 в частині умов про прийняття страховиком рішення щодо страхового відшкодування по факту завершення …//розслідування, зупинення розслідування, складання обвинувального висновку, винесення рішення стосовно кримінального провадження тощо…, а саме: «/розслідування, зупинення розслідування, складання обвинувального висновку, винесення рішення стосовно кримінального провадження тощо.»; 2)визнати недійсним пункт 19.8.5 договору добровільного страхування майна №2111.0001273 від 02.07.2021, а саме: «Стосовно страхових випадків, у зв`язку з якими відкрите кримінальне провадження (викрадення, протиправні дії третіх осіб), страховик має право здійснити страхову виплату двома частинами. У разі прийняття рішення страховиком здійснити виплату двома частинами, перша частина в розмірі не менше 30% страхового відшкодування виплачується після надання страхувальником довідки органу МВС щодо відкриття кримінального провадження (початку досудового розслідування) по факту протиправних дій третіх осіб в термін, визначений п. 19.8.1 Договору. Остаточна виплата страхового відшкодування проводиться після закінчення строку досудового розслідування органами МВС, що підтверджується наданням довідки про закінчення або зупинення розслідування по даній справі. На розсуд страховика остаточна виплата страхового відшкодування може бути здійснена до закінчення досудового розслідування у разі, якщо у страховика немає сумнівів щодо факту страхового випадку та обставин його настання»; 3)стягнути з ПАТ «СК «Саламандра» на користь [PERSON] 647\~589,43грн., з яких: 400\~000грн страхове відшкодування; 4600,94грн. інфляційні втрати; 2988,49грн. три відсотки річних; 240 000грн. пеня за ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів»; 4)стягнути з відповідача на користь позивача всі судові витрати. В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що між позивачем та відповідачем 02.07.2021р. укладений договір добровільного страхування майна, об`єктом якого є належний позивачу металошукач. Умовами договору передбачено розмір загальної страхової суми на рівні 400\~000 грн. 20.06.2022р. відповідний металошукач був викрадений, внаслідок чого за обставинами його викрадення проводиться досудове розслідування правоохоронними органами за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України. Позивач своєчасно повідомив страховика про факт викрадення об`єкту страхування, оскільки такий випадок відноситься до страхових і є підставою для виплати страхового відшкодування в межах загальної страхової суми. Всупереч умов договору страхування відповідачем до теперішнього часу не здійснено виплату позивачу жодних сум страхового відшкодування, хоча за умовами договору виплата першої частини суми (30% від загальної страхової суми, тобто 120\~000 грн.) мала бути здійснена страховиком протягом 10 робочих днів від дати отримання експертного висновку, який відповідач отримав від позивача 22.12.2022р. Тож позивач просить стягнути з відповідача суму страхового відшкодування в розмірі загальної страхової суми (400\~000 грн.), а також пеню та компенсаційні виплати, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, за прострочення відповідачем виплати першої частини страхового відшкодування (120\~000 грн.), обчислені за період з 12.01.2023р. по 10.11.2023р. При цьому розмір пені позивач обчислює на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за ставкою в розмірі 3% за кожен день прострочення виплати першої частини страхового відшкодування. Також позивач вказує, що умови договору страхування, передбачені пунктами 19.8.3 та 19.8.5, не містять граничного терміну прийняття страховиком рішення про виплату страхового відшкодування, оскільки пов`язані із моментом завершення кримінального провадження та закінчення строку досудового розслідування, а відповідно до умов кримінально-процесуального законодавства при невстановленні осіб причетних до незаконного заволодіння майном досудове розслідування може бути неодноразово продовжено (фактично безкінечно до спливу строку давності притягнення до кримінальної відповідальності). Тож такі умови договору страхування порушують права страхувальника, як споживача, і є несправедливими, оскільки створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін договору і надають страховику можливість зловживати своїми правами, а тому відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України мають бути визнані судом недійсними. Відповідач заперечив проти позовних вимог та у наданому суду письмовому відзиві просив відмовити у позові повністю. В обґрунтування позиції відповідача у відзиві зазначено, що всупереч положень договору добровільного страхування №2111.0001273 від 02.07.2023р. та Правил добровільного страхування майна від 15.07.2014р., позивачем не виконано своїх обов`язків в частині надання страховику необхідного пакету документів для прийняття законного та обґрунтованого рішення, а відтак виплата страхового відшкодування не може бути здійснена внаслідок бездіяльності позивача. Позивач всупереч вимог п. 9.4, 10.2 Правил добровільного страхування майна від 15.07.2014р. не надав страховику повідомлення про підозру чи обвинувального акта, складених відносно особи, яка підозрюється у вчиненні крадіжки застрахованого майна, а відтак на підставі п. 18.1.3, 18.1.4, 18.1.6 Договору страхування страховик має право відмовити страхувальнику у виплаті страхового відшкодування, а отже на теперішній час відсутні підстави для покладання на страховика обов`язку з виплати страхової суми. Також у відзиві вказується, що позивач неправильно визначив межі відповідальності відповідача, оскільки п. 20.2 договору страхування визначено, що у разі прострочення сторонами виконання грошових зобов`язань нараховується пеня пропорційно розміру подвійної облікової ставки НБУ, а відтак положення ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 2 ст. 625 ЦК України не застосовуються до спірних правовідносин. Також відповідач вказує на необґрунтованість тверджень позивача про наявність підстав для визнання недійсними окремих пунктів договору страхування, оскільки їх зміст є чітким, а позивач добровільно і без всякого примусу погодився з такими умовами і не заявляв жодних претензій/зауважень/заперечень щодо таких умов. У відзиві вказується, що без тих умов, які позивач має намір визнати недійсними, відповідач не укладав би з позивачем договір добровільного страхування майна №2111.0001273 від 02.07.2021р., оскільки вказане б прямо суперечило Правилам добровільного страхування майна від 15.07.2014р., а тому позивачу було б запропоновано або абсолютно інший порядок страхування (з іншим лімітом відповідальності, іншим страховим платежем тощо), або було б взагалі відмовлено у страхуванні. 21.11.2023р. судом відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 14.12.2023р. від представника відповідача адвокат Терзі О.С., який діє на підставі ордеру серії ВІ №1086292 від 02.11.2022р., на адресу суд надійшов відзив проти позову, в якому викладено позицію відповідача стосовно позовних вимог. 23.01.2024р. від представника позивача на адресу суду надійшли додаткові пояснення щодо правової позиції позивача, в яких викладено більш детальну аргументацію доводів в обґрунтування позовних вимог. Додатково в поясненнях вказується, що жодна з підстав, яка дає відповідачу право на прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, не мала місце і до теперішнього часу відсутня. Позивач ніколи і ніяким чином не перешкоджав відповідачу вчиняти дії по визначенню обставин, характеру та розміру збитків, пов`язаних із страховим випадком. Натомість відповідач всупереч договірних умов та вимог закону до теперішнього часу не приймав жодного рішення щодо виплати чи відмови у виплаті позивачу страхового відшкодування, чим фактично допустив неправомірну бездіяльність. 15.02.2024р. на адресу суд від представника відповідача надійшли заперечення на додаткові пояснення позивача, в яких викладено більш детальне обґрунтування позиції відповідача, яке за своїм змістом тотожне доводам, викладеним у відзиві. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Пояснив, що для виплати страхового відшкодування відповідач вимагає від позивача подання таких документів, які позивач не має можливості надати, оскільки складання таких документів залежить від діяльності органу досудового розслідування. Тобто страховик створив умови, які не можуть бути виконані страхувальником, що свідчить про фактичне уникнення страховиком своїх зобов`язань з виплати страхового відшкодування за договором. Зауважив, що на день підписання договору позивач не мав заперечень щодо змісту його умов, але у зв`язку з настанням страхового випадку та виникненням спору між сторонами позивач зрозумів, що оспорювані положення договору страхування фактично легалізують бездіяльність відповідача і дають йому можливість уникати свого зобов`язання з виплати страхового відшкодування. Також зауважив, що до теперішнього часу досудове розслідування за фактом викрадення об`єкту страхування триває і невідомо коли воно закінчиться, а відтак отримання позивачем страхового відшкодування залежить від діяльності третіх осіб (органу досудового розслідування). Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві. Пояснив, що позивачем, як страхувальником, не виконано вимог п. 19.8.1 та не надано страховику повного пакету документів, що позбавляє страховика можливості прийняти рішення про виплату чи відмову у виплаті страхового відшкодування, а відтак спірна ситуація має місце через порушення позивачем його договірних обов`язків. Зауважив на необґрунтованості вимог позивача про визнання недійсними умов договору страхування, оскільки такі умови були погоджені сторонами договору добровільно і без примусу та відповідають правилам страхування, які були об`єктом перевірки з боку контролюючих органів. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 02.07.2021р. між ПАТ «СК «Саламандра» (страховик) та [PERSON] (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування майна №2111.0001273 (далі Договір страхування) відповідно до якого страховик приймає на страхування майно: металошукач TITAN GER 1000 (серійний номер [NUMBER] ), що знаходиться в користуванні [PERSON] /а.с. 9-10/. 25.05.2022р. ПАТ «СК «Саламандра» та [PERSON] уклали додатковий договір №2111.0001273/1, яким внесли зміни до Договору страхування та визначили, що об`єкт страхування знаходиться в користуванні [PERSON] /а.с. 11/. Умовами Договору страхування передбачено, що страхове покриття, зокрема, стосується випадків протиправних дій третіх осіб (крадіжка з проникненням, грабіж, розбій, умисне знищення або пошкодження майна), загальна страхова сума складає 400\~000 грн., а період страхування з 07.07.2021р. по 06.07.2022р. 20.06.2022р. [PERSON] звернувся до відділу поліції №2 (м. Сміла) Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області з заявою-повідомленням про те, що 20.06.2022р. о 13год. 32хв. з багажника автомобіля Nissan X-Trail, д.н.з. [NUMBER] , що знаходився біля дев`ятиповерхового будинку навпроти будинку з адресою: [ADDRESS] , - мало місце викрадення чорної сумки з прибором металошукача та валізи з інструментами /а.с. 13/. По суті події [PERSON] надав письмові пояснення працівникам поліції, в яких повідомив, що в багажнику його автомобіля знаходились наступні речі: сумка чорна з емблемою прибору помаранчевого кольору з надписом «GER», в якій був планшет білого кольору, дві пошукових катушки та сам прилад для пошуку «TITAN GER 1000» GT8215 сірого кольору; кейс «Дніпро-М» чорного кольору з рожковими ключами, шуруповертом та іншими інструментами, - і саме ці речі були викрадені невідомою особою. По обставинам зазначених подій 20.06.2022р. відділом поліції №2 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області було зареєстроване кримінальне провадження №12022250350000348 та розпочате досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань /а.с. 16/. 21.06.2022р. [PERSON] направив ПАТ «СК «Саламандра» заяву про страховий випадок разом з копіями наступних документів: Договір страхування з додатковим до нього договором про внесення змін; чек про придбання та гарантії; талон-повідомлення єдиного обліку №5925 про прийняття та реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення /а.с. 17-18/. Листом від 27.06.2022р. ПАТ «СК «Саламандра» повідомило [PERSON] про те, що для прийняття рішення по страховій виплаті необхідно надати страховій компанії наступні документи: витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань; повідомлення про підозру; обвинувальний акт; матеріали кримінального провадження, яким визначено вартість завданого матеріального збитку внаслідок крадіжки /а.с. 19/. Під час досудового розслідування кримінального провадження №12022250350000348 слідчим винесено постанову від 25.07.2022р. про призначення товарознавчої експертизи для з`ясування питання вартості обладнання для пошуку металу «TITAN GER 1000 GT8215» станом на 20.06.2022р. /а.с. 25/. 13.08.2022р. [PERSON] направив ПАТ «СК «Саламандра» лист з витягом з ЄРДР про реєстрацію кримінального провадження №12022250350000348 та копією постанови слідчого від 25.07.2022р. про призначення товарознавчої експертизи щодо визначення вартості обладнання для пошуку металу «TITAN GER 1000 GT8215». /а.с. 22-25/ За результатами проведення судової товарознавчої експертизи під час досудового розслідування кримінального провадження №12022250350000348 експертом Черкаського НДЕКЦ складено висновок експерта №СЕ-19/124-22/12418-ТВ від 25.11.2022р. відповідно до якого ринкова вартість обладнання для пошуку металу «TITAN GER 1000 GT8215», станом на 20.06.2022р. на території країни виробника Німеччина, становила 424\~125 грн. /а.с. 26-30/. 15.12.2022р. [PERSON] , направив ПАТ «СК «Саламандра» лист з копією висновку експерта №СЕ-19/124-22/12418-ТВ від 25.11.2022р. Додатково в такому листі було викладено вимогу про складання страховиком страхового акту та прийняття рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі не нижчому 424\~125 грн. /а.с. 31/. Відповідний лист був отриманий відповідачем 22.12.2022р., що не заперечується сторонами. Згідно листа слідчого ВП №2 Черкаського РУП ГУ НП в Черкаській області за вих.№4773 від 11.03.2024р. досудове розслідування у кримінальному провадженні №12022250350000348 від 20.06.2022р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, триває і під час досудового розслідування не встановлено особу, причетну до вчинення даного кримінального правопорушення /а.с. 151/. До теперішнього часу відповідачем не приймалось ніяких рішень щодо страхового відшкодування по Договору страхування та не здійснювалось жодних виплат на користь позивача. Позивач вважає, що відповідач безпідставно та неправомірно ухиляється від виконання своїх обов`язків за Договором страхування, а визначені пунктами 19.8.3, 19.8.5 умови Договору страхування є несправедливими, а тому звернувся до суду з даним позовом. За таких обставин між сторонами існує спір, який виник із договірних правовідносин щодо порядку виконання страховиком своїх обов`язків при настанні страхового випадку, який регулюється умовами укладеного між сторонами Договору страхування, нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Закону України від 07.03.1996р. №85/96-ВР «Про страхування» (далі Закон №85/96), Закону України від 12.05.1991р. №1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023) тощо. Надаючи оцінку доводам учасників справи в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до статті 6 ЦК сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК). Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 629 ЦК визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Стаття 204 ЦК закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14.11.2018р. у справі № 2-1383/2010, від 06.02.2019р. у справі № 554/5323/14, від 19.03.2021р. у справі № 904/2073/19. Відповідно до ст. 6 Закону №85/96 добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону №85/96 страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Статтею 16 Закону №85/96 визначено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Згідно зі статтею 20 Закону №85/96 страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Відповідно до статті 25 Закону №85/96 здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника. Підстави для відмови страховика у здійсненні страхової виплати або страхового відшкодування встановлені статтями 991 ЦК та статтею 26 Закону №85/96, згідно з якими страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі: 1) навмисних дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку, крім дій, пов`язаних із виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинених у стані необхідної оборони (без перевищення її меж), або щодо захисту майна, життя, здоров`я, честі, гідності та ділової репутації; 2) вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; 3) подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про об`єкт страхування або про факт настання страхового випадку; 4) одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала; 5) несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; 6) наявності інших підстав, встановлених законом. Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону №85/96 та ч. 2 ст. 991 ЦК договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону. Отже, страховик та страхувальник як сторони договору страхування за взаємною згодою можуть самостійно визначати предмет договору страхування, права та обов`язки сторін, підстави для виплати/відмови у виплаті страхового відшкодування тощо. Відповідно до Закону №1023 цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відносини, які виникають з майнового страхування, підпадають під предмет регулювання Закону №1023 і положення цього Закону застосовуються до відносин майнового страхування, оскільки за своєю правовою природою договір страхування є договором про надання послуг. Стаття 18 Закону №1023 містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. За змістом частини п`ятої статті 18 Закону №1023 у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено у частині другій статті 18 Закону №1023. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналіз вказаної норми дає підстави вважати, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Звертаючись до суду з майновими вимогами до відповідача, позивач також стверджує про несправедливість положень пунктів 19.8.3 та 19.8.5 Договору страхування, внаслідок чого просить визнати їх недійсними в частині умов прийняття рішення щодо страхового відшкодування та умов остаточної виплати страхового відшкодування (при викраденні майна), оскільки такі умови не відповідають принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі, і призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та завдають шкоди споживачу. В обґрунтування таких вимог позивач посилається на те, що визначення страховиком факту винесення рішення стосовно кримінального провадження, як умови для прийняття ним рішення щодо страхового відшкодування без зазначення граничного терміну прийняття такого рішення, а також визначення відповідачем факту закінчення строку досудового розслідування, як умови для остаточної виплати страхового відшкодування без зазначення граничного терміну остаточної виплати страхового відшкодування, надає страховику право на прийняття ним рішення щодо страхового відшкодування та надає право на здійснення страхової виплати (остаточної виплати страхового відшкодування) у термін, який буде визначатися тільки страховою компанією, оскільки умови Договору щодо прийняття рішення щодо страхового відшкодування та умови Договору щодо остаточної виплати страхувальнику страхової суми викладені так, що можуть бути здійснені фактично тільки після спливу строку давності притягнення до кримінальної відповідальності (у даному випадку це становить п`ятнадцять років). Дані умови про прийняття рішення страховиком щодо страхового відшкодування та умови остаточної виплати страховиком страхового відшкодування обмежують страхувальника в отриманні відшкодування майнової шкоди у терміни, які є розумними та справедливими, і дає право страховику відтерміновувати виплату решти страхового відшкодування у відповідності до викладених умов Договору, що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін, можливість зловживати страховиком своїми правами. Надаючи оцінку таким доводам позивача суд виходить з того, що для оцінки відповідності умов договору критеріям справедливості та добросовісності необхідним є здійснення тлумачення умов договору та визначення їх дійсного змісту. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.04.2018р. по справі №753/11000/14-ц роз`яснив, що: «Відповідно до ч. 1 ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими ст. 213 ЦК України. У випадку, коли таки правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору потрібно застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party)». Також слід звернути увагу, що Верховний Суд у своїй постанові від 10.03.2021р. №607/11746/17 зауважив, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину ) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. В контексті обставин спірних правовідносин суд звертає увагу, що розділ 19 Договору страхування регулює питання «Визначення розміру, порядок та умови виплати страхового відшкодування». Згідно з п. 19.1.3.1 Договору страхування при викраденні майна розмір прямого збитку визначається у розмірі поточної вартості витрат на відтворення (заміщення) в сучасних умовах нового об`єкта, аналогічного застрахованому, який може бути йому рівноцінною заміною, із врахуванням особливостей фізичного стану (зносу) майна, його поточного використання та ін. Пунктом 19.8.1 Договору страхування передбачено, що страховик приймає рішення про виплату і складає страховий акт або відмовляє у виплаті страхового відшкодування з письмовим обґрунтуванням причин відмови протягом 30 робочих днів з моменту подачі страхувальником пакету документів, передбачених Розділом 17 Договору у строки, встановлені п. 16.1.5. Договору. У разі необхідності проведення експертизи (оцінки) для визначення розміру матеріального збитку, завданого власнику застрахованого майна, рішення про виплати або відмову у виплаті страхового відшкодування приймається Страховиком протягом 10 (десяти) робочих днів від дати отримання експертного висновку (звіту оцінювача) складеного за результатами відповідної експертизи (оцінки), але за умови, що на момент завершення експертизи (оцінки) Страховиком отримано пакет документів передбачений Розділом 17 Договору (п. 19.8.2 Договору страхування). Відповідно до п. 19.8.3 Договору страхування у разі, якщо однією із Сторін або відповідними державними органами проводиться незалежна експертиза, розслідування причин або наслідків страхового випадку, розпочато кримінальне провадження за наслідками події, рішення щодо виплати або відмови у виплаті страхового відшкодування приймається Страховиком протягом 10 (десяти) робочих днів з дня завершення експертизи/розслідування, зупинення розслідування, складання обвинувального висновку, винесення рішення стосовно кримінального провадження тощо. Пунктом 19.8.5 Договору страхування передбачено, що стосовно страхових випадків у зв`язку з якими відкрите кримінальне провадження (викрадення, протиправні дії третіх осіб), страховик має право здійснити страхову виплату двома частинами. У разі прийняття рішення страховиком здійснити виплату двома частинами, перша частина в розмірі не менше 30% страхового відшкодування виплачується після надання Страхувальником довідки органу МВС щодо відкриття кримінального провадження (початку досудового розслідування) по факту протиправних дій третіх осіб в термін, визначений п. 19.8.1 Договору. Остаточна виплата страхового відшкодування проводиться після закінчення строку досудового розслідування органами МВС, що підтверджується наданням довідки про закінчення або зупинення розслідування по даній справі. На розсуд Страховика остаточна виплата страхового відшкодування може бути здійснена до закінчення досудового розслідування у разі якщо у Страховика немає сумнівів щодо факту страхового випадку та обставин його настання. Згідно з п. 16.1.5 Договору страхування у разі настання події, яка може бути визнана страховим випадком, страхувальник зобов`язаний надати страховику документи, передбачені розділом 17 Договору, протягом 30 робочих днів з моменту настання події. У пункті 17.1 розділу 17 Договору страхування передбачено, що для визначення страховиком причин, обставин та наслідків події, що має ознаки страхового випадку, а також для визнання події страховим випадком, страхувальником подаються наступні документи: - письмова заява Страхувальника про настання і обставини страхового випадку та виплату страхового відшкодування за формою Страховика (п. 17.1.1); - довідка (оригінал) органів МВС, ДСНС, відомчих аварійних служб, пожежної охорони, метеорологічної або сейсмологічної служби, або інших документів відповідно до характеру події, яка підтверджує факт настання такої події (п. 17.1.2); - документи, що підтверджують право на володіння, користування та розпорядження застрахованим майном (п. 17.1.3); - документи, які підтверджують розмір збитків, які виникли в результаті настанні події, яка може бути визнана страховим випадком (п. 17.1.4); - на вимогу Страховика, інші наявні у Страхувальника документи, які стосуються події, що може бути визнана страховим випадком, якщо без них неможливо встановити причини, обставини та/або наслідки такої події (п. 17.1.5). Системний аналіз вищенаведених умов Договору страхування свідчить, що їх зміст є логічним, послідовним і узгоджується між собою. Пунктом 19.8.3 Договору страхування передбачений чіткий строк тривалістю у десять робочих днів для прийняття страховиком рішення щодо виплати або відмови у виплаті страхового відшкодування і такий строк має обчислюватись з дня завершення експертизи (1), завершення розслідування (2), зупинення розслідування (3), складання обвинувального висновку (4), винесення рішення стосовно кримінального провадження (5) тощо (6). Тобто умовами цього пункту договору передбачений Момент, з якого обчислюється строк, і перелік таких Моментів не є вичерпним. Також пунктом 19.8.3 визначено, що передумовою обчислення такого строку є проведення однією із сторін або відповідними державними органами незалежної експертизи (1), розслідування причин або наслідків страхового випадку (2), початок кримінального провадження за наслідками події (3). Тобто умовами цього пункту договору передбачені Передумови для визначення Моменту, з якого обчислюється строк, і перелік таких Передумов є вичерпним. Оскільки відповідний пункт договору не містить особливостей та застережень щодо застосування конкретного Моменту до якоїсь конкретної Передумови, то такі умови договору мають тлумачитись таким чином, що передбачені у пункті 19.8.3 договору Моменти можуть застосовуватись до будь-яких з визначених Передумов в залежності від того, який з них настане раніше. Отже доводи сторони позивача про те, що даний пункт договору надає страховику право прийняти рішення про страхову виплату лише після закінчення досудового розслідування є необґрунтованими. Зміст пункту 19.8.5 Договору страхування свідчить, що таке положення є додатковим і стосується лише страхових випадків, у зв`язку з якими відкрите кримінальне провадження. Такі умови договору слід тлумачити таким чином, що вони надають страховику право здійснити страхову виплату двома частинами: перша частина в розмірі не менше 30% страхового відшкодування виплачується після надання страхувальником довідки органу МВС щодо відкриття кримінального провадження (початку досудового розслідування) по факту протиправних дій третіх осіб в термін, визначений п. 19.8.1 Договору; друга частина виплачується після закінчення строку досудового розслідування органами МВС, що підтверджується наданням довідки про закінчення або зупинення розслідування по даній справі. Отже при здійсненні кримінального провадження щодо обставин страхового випадку умовами договору передбачено, що обов`язок страховика здійснити остаточний розрахунок зі страхувальником визначений моментом спливу строку досудового розслідування та моментом зупинення розслідування. В той же час п. 19.8.5 Договору страхування передбачено, що на розсуд страховика остаточна виплата страхового відшкодування може бути здійснена до закінчення досудового розслідування у разі якщо у страховика немає сумнівів щодо факту страхового випадку та обставин його настання. Поняття «строку досудового розслідування» та «зупинення досудового розслідування» визначаються положеннями кримінально-процесуального законодавства, які закріплені у Кримінальному процесуальному кодексі України. При цьому беручи до уваги динамічні зміни змісту норм КПК України, то для правильного тлумачення умов Договору страхування слід використовувати редакцію КПК України, яка діяла на момент укладання сторонами відповідного договору. Статтею 219 КПК України (в редакції станом на 02.07.2021р.) було передбачено, що строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження. Строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР до дня повідомлення особі про підозру становить: 1) дванадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо нетяжкого злочину; 2) вісімнадцять місяців - у кримінальному провадженні щодо тяжкого або особливо тяжкого злочину. Положеннями ч. 1 ст. 294 КПК України (у редакції станом на 02.07.2021р.) було передбачено, якщо досудове розслідування злочину до моменту повідомлення особі про підозру неможливо закінчити у строк, зазначений у частині другій статті 219 цього Кодексу, вказаний строк може бути продовжений неодноразово слідчим суддею за клопотанням прокурора або слідчого, погодженого з прокурором, на строк, встановлений пунктами 2 і 3 частини четвертої статті 219 цього Кодексу. Пунктами 2 і 3 частини четвертої статті 219 КПК України (в редакції станом на 02.07.2021р.) було передбачено, що строк досудового розслідування може бути продовжений у порядку, передбаченому параграфом 4 глави 24 цього Кодексу, але при цьому загальний строк досудового розслідування не може перевищувати шести місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні нетяжкого злочину та дванадцяти місяців із дня повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину. За змістом положень ст. 280 КПК України (у редакції станом на 02.07.2021р.) зупинення досудового розслідування можливе лише після повідомлення особі про підозру. Отже, з урахуванням визначеного кримінальним процесуальним законодавством змісту понять «закінчення строку досудового розслідування» та «зупинення досудового розслідування», слід дійти висновку, що закріплені у п. 19.8.5 Договору страхування умови здійснення остаточної виплати страхового відшкодування пов`язані із фактом встановлення відомостей про обставини кримінального правопорушення, подія якого є страховим випадком, і направлені на забезпечення встановлення відомостей про осіб, причетних до крадіжки об`єкту страхування, або вичерпання можливостей встановлення таких відомостей, проте визначальним є підтвердження того факту, що подія викрадення майна мала місце. В той же час, аналіз змісту положень ст.ст. 219, 294 КПК України (в редакції станом на 02.07.2021р.) свідчить, що у випадку невстановлення осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення, строк досудового розслідування може неодноразово продовжуватись аж до закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України). Натомість продовження строку досудового розслідування не є безумовним, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 295-1 КПК України слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про продовження строку досудового розслідування до повідомлення особі про підозру у разі його протиправності та необґрунтованості. Тож необхідність продовження строків досудового розслідування мала визначатись у кожному конкретному випадку окремо і залежить від обґрунтованості клопотання про продовження строку досудового розслідування. За таких обставин твердження позивача про те, що визначені у п. 19.8.5 Договору страхування умови остаточного здійснення страховиком виплати страхового відшкодування викладені так, що відповідні дії страховика можуть бути здійснені фактично тільки після спливу строку давності притягнення до кримінальної відповідальності є необґрунтованими. Окремо варто звернути увагу, що Верховний Суд у своїй практиці неодноразово вказував, що для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки / врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова КЦС ВС від 16.06.2021р. у справі № 554/4741/19, постанова Об`єднаної палати КЦС ВС від 18.04.2022р. у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022р. у справі № 209/3085/20). Тлумачення змісту п. 19.8.5 Договору страхування з врахуванням принципів добросовісності, розумності та contra proferentem свідчить, що визначена у такому пункті договору умова виплати остаточного страхового відшкодування, пов`язана в першу чергу зі спливом саме строку досудового розслідування, передбаченого ч. 2 ст. 219 КПК України (в редакції станом на 02.07.2021р.) і не залежить від обставин продовження такого строку. В цьому контексті слід звернути увагу, що підставою для продовження строку досудового розслідування є, в першу чергу, наявність достатніх відомостей про те, що подія кримінального правопорушення в дійсності мала місце і існує виправдана потреба у вчиненні додаткових слідчих дій для встановлення осіб, причетних до такої події. Тож у випадку продовження строків досудового розслідування після спливу передбачених ч. 2 ст. 219 КПК України строків слід виснувати, що подія кримінального правопорушення вже є підтвердженою, а відтак є підтвердженим факт настання страхового випадку (викрадення майна) і для сторін Договору страхування настають наслідки, пов`язані із його настанням. За таких обставин доводи сторони позивача про несправедливість, визначених у п.п. 19.8.3 та 19.8.5 Договору страхування умов, є необґрунтованими, оскільки обумовлені виключно неправильним суб`єктивним тлумаченням їх змісту, а відтак позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Стосовно майнових вимог до відповідача, то слід зауважити наступне. За матеріалами справи судом встановлено, що 20.06.2022р. мала місце подія з викрадення майна, яке є об`єктом страхування за Договором страхування, укладеного між сторонами. За обставинами події викрадення застрахованого майна органами Національної поліції України розпочато досудове розслідування в рамках кримінального провадження №12022250350000348 за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, яке триває до теперішнього часу і досудовим розслідуванням поки не встановлено особу, причетну до вчинення кримінального правопорушення. Відповідач був належним чином та вчасно повідомлений про настання страхового випадку. Всі документи, передбачені п. 17.1 Договору страхування, були надані відповідачу. При цьому висновок експерта №СЕ-19/124-22/12418-ТВ від 25.11.2022р., складений за результатами проведення у кримінальному провадженні №12022250350000348 судової товарознавчої експертизи про вартість об`єкту страхування, був отриманий відповідачем 22.12.2022р. З урахуванням положень п. 19.8.3, 19.8.5 Договору страхування відповідач зобов`язаний був не пізніше десяти робочих днів після отримання копії висновку експерта прийняти рішення про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування, але цього не зробив. Надані суду учасниками справи письмові докази та встановлені судом обставини спірних правовідносин свідчать про відсутність у відповідача правових підстав для прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування позивачу, а відтак у строк до 06.01.2023р. відповідач мав прийняти рішення про виплату позивачу страхового відшкодування у розмірі не менше 30% страхової суми (120\~000 грн.). З урахуванням того, що подія з викрадення застрахованого майна попередня кваліфікована органом досудового розслідування за ч. 4 ст. 185 КК України, тобто як тяжкий злочин, то за загальним правилом (ч. 2 ст. 219 КПК України) строк досудового розслідування у такому кримінальному провадженні сплинув 21.12.2023р. Отже після спливу такого строку відповідач зобов`язаний був здійснити виплату остаточну виплату страхового відшкодування (280\~000 грн.), але всупереч умов Договору страхування не здійснив цього, чим допустив порушення своїх грошових зобов`язань перед позивачем. За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми страхового відшкодування в повному обсязі в розмірі 400\~000 грн. є правомірними та обґрунтованими і підлягають задоволенню. Стосовно вимог про стягнення пені та компенсаційних виплат, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, то суд виходить з наступного. У частині п`ятій статті 10 Закону №1023 установлено, що в разі якщо виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня в розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. Одночасно законодавством, що регулює правовідносини у сфері страхування, визначено, що в разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом (ст. 992 ЦК). А згідно з ч. 4 ст. 16 Закону №85/96 однією з істотних ознак договору страхування є визначення в ньому відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов договору. На підставі викладеного, можна зробити висновок що положення щодо відповідальності страховика, закріплені в Законі №85/96 та главі 67 ЦК, є спеціальними нормами права, а в Законі №1023 - загальними. Розмір неустойки як відповідальність страховика за договором страхування має бути визначено у такому договорі. Якщо ж такий розмір не було визначено сторонами в договорі страхування, то до спірних правовідносин застосовується частина п`ята статті 10 Закону №1023, якщо укладений договір страхування спрямований на задоволення особистих потреб застрахованої особи. Отже, на підставі наведених правових приписів, принципу заборони притягати особу двічі за одне й те саме правопорушення, а також правил застосування конкуренції правових норм, за умови, що укладений договір страхування спрямований на задоволення особистих потреб застрахованої особи, страховик несе відповідальність у вигляді розміру неустойки, визначеного в договорі страхування (у разі відсутності визначення розміру в договорі - у розмірі, визначеному в Законі України «Про захист прав споживачів»). Також страховик несе відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (страховика) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитору (застрахованої особи) від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (застрахованій особі). Судом установлено, що відповідно до п. 20.2 Договору страхування сторони погодили, що за невиконання зобов`язань, передбачених договором, сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства. У разі прострочення сторонами виконання грошових зобов`язань нараховується пеня пропорційно розміру подвійної облікової ставки НБУ. Таким чином, між сторонами укладено договір майнового страхування, за умовами якого передбачено відповідальність страховика за несвоєчасне здійснення страхового відшкодування та визначено розмір пені. Отже, в цьому випадку положення частини п`ятої статті 10 Закону №1023 на спірні правовідносини не поширюється, а положення ч. 2 ст. 625 ЦК є застосовними, оскільки передбачені такою нормою закону компенсаційні нарахування за своєю природою не є неустойкою, а є окремим спеціальним видом відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Подібний висновок щодо застосування відповідних норм закону викладений у постанові Верховного Суду від 17.05.2022р. у справі №569/6553/20. Згідно відомостей, що доступні на офіційному сайті НБУ в мережі Інтернет (https://bank.gov.ua/ua/monetary/archive-rish) і є загальновідомими, розмір облікової ставки НБУ в період з 12.01.2023р. по 27.07.2023р. (197 днів) складав 25%, з 28.07.2023р. по 14.09.2023р. (49 днів) 22%, з 15.09.2023р. по 26.10.2023р. (42 дні) 20%, з 27.10.2023р. по 14.12.2023р. (19 днів) 15%. Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Отже розрахунок пені має обчислюватись за формулою Пеня = С x 2 ПОС x Д / 100, де С - сума простроченої заборгованості, 2 ПОС - подвійна облікова ставка НБУ за один день прострочення, Д - кількість днів прострочення. У позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача пеню, інфляційні нарахування та три відсотки річних, обчислені за період з 12.01.2023р. по 14.11.2023р. на суму першої частини страхової виплати, що мала бути виплачена відповідачем позивачу в розмірі 120\~000 грн. З урахуванням наведеної формули розрахунку пені її загальний розмір за період з 12.01.2023р. по 14.11.2023р. складатиме 46\~993,97 грн., що відповідає розрахункам наведеним відповідачем у його відзиві. У свою чергу наведений позивачем в його позовній заяві розрахунок розміру інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних, обчислених за період з 12.01.2023р. по 14.11.2023р., також відповідає положенням закону і є арифметично вірним. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таким чином, з урахуванням положень п. 20.2 Договору страхування та ч. 2 ст. 625 ЦК, беручи до уваги зміст обставин спірних правовідносин та зміст позовних вимог, з відповідача на користь позивача додатково слід стягнути пеню в розмірі 46\~993,97грн., інфляційні нарахування в сумі 4600,94грн. та три відсотки річних в сумі 2988,49грн. За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на загальну суму 454\~583,40грн. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 4\~545,83грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial