Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-18 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Комар О.Г., звернувся до суду з позовом до Вінницької обласної прокуратури та до Держави України в особі Державної казначейської служби України, про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, в якому просить стягнути з Державного бюджету України на його користь грошові кошти в сумі 21\~480,07 грн., з яких 6\~243,29 грн. 3 % річних та 15\~236,78 грн. втрати від інфляції. Позов мотивовано тим, що за результатами розгляду позову [PERSON] до Вінницької обласної прокуратури та до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, 25.11.2021 Вінницьким міським судом Вінницької області прийнято рішення яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь [PERSON] 180 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В решті позову відмовлено. Постановою Вінницького апеляційного суду від 29.03.2022, апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури залишено без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.11.2021 залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.05.2022, відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Вінницької обласної прокуратури на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.11.2021 та постанову Вінницького апеляційного суду від 29.03.2022. 02.06.2022 позивач звернувся до ГУ ДКС України у Вінницькій області із заявою про прийняття до виконання виконавчого листа по справі №127/27410/21 про стягнення коштів у сумі 180\~000, 00 грн. 07.09.2022 [PERSON] звернувся в ГУ ДКС України у Вінницькій області з листом про надання інформації щодо стягнення коштів. Як свідчить відповідь ГУ ДКС України у Вінницькій області від 16.09.2022 р. №04.2-15-10/5562, орган Державного казначейства України 02.06.2022 прийняв до виконання виконавчий документ про стягнення на користь [PERSON] коштів в сумі 180\~000,00 грн. 28.09.2022 позивач повторно звернувся в ДКС України з листом про надання інформації щодо стягнення коштів. Відповідь Державної казначейської служби України від 21.10.2022 №5-11-11/14675 засвідчує, що у Державній казначейській службі України з 27.06.2022 обліковується виконавчий лист Вінницького міського суду Вінницької області по справі №127/27410/21 про стягнення на користь [PERSON] моральної шкоди в сумі 180 000,00 грн. 15.05.2023 [PERSON] втретє звернувся в ДКС України з листом про надання інформації щодо стягнення коштів. Листом від 29.05.2023 №5-11-11/9430 Державна казначейська служба повідомила [PERSON] , що питання виконання виконавчого листа по справі №127/27410/21 розглянеться ДКС України в порядку черговості та в межах відкритих асигнувань. 23.11.2023 на рахунок [PERSON] надійшли кошти в сумі 180 000,00 грн. Позивач вважає, що останнім днем належного виконання зобов?язання було 26.09.2022, а належною точкою відліку для розрахунку 3% річних та витрат від інфляції вважає наступний день, тобто 27.09.2022, оскільки у відповідності до вимог законодавства, вказана вище заява з додатками була прийнята до виконання Державною казначейською службою України 27.06.2022. З 27.06.2022 позивач рахує 3-місячний термін, протягом якого Державна казначейська служби України, на його думку, повинна була здійснити перерахунок коштів, однак вищезазначене судове рішення виконано 23.11.2023. Разом з тим позивач зазначає, що за час, що минув з дати набрання судовим рішенням законної сили і до дати виконання судового рішення відбулась істотна девальвація (знецінення) грошових коштів, стягнутих з боржника за судовим рішенням та інших втрат, а отже позивач вважає, що вправі вимагати від відповідачів сплати не тільки суми боргового зобов?язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України за період прострочки, тобто до дати виконання рішення, а саме з 27.09.2022 по 22.11.2023. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з наведеним позовом до відповідачів, за захистом своїх порушених прав. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26.01.2024 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачами відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив. 16.02.2024 на адресу суду від представника відповідача Вінницької обласної прокуратури Колівошко С.М. надійшов відзив на позовну заяву, у якому в задоволенні позову представник просила відмовити. Свою позицію обґрунтувала тим, що Вінницька обласна прокуратура не має компетенції, встановленої законом, для виконання рішення про стягнення моральної шкоди за рахунок коштів державного бюджету, отже в силу 170 ЦК України, не є належним відповідачем у справі. 22.02.2024 на адресу суду від представника позивача адвоката Комара О.Г. надійшла відповідь на відзив, у якому останній підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити враховуючи обставини, що викладені у позовній заяві. 15.03.2024 на адресу суду від представника відповідача Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, у якому в задоволенні позову просила відмовити в повному обсязі. Свою позицію обґрунтувала тим, що Державна казначейська служба України свої зобов`язання щодо виконання рішення суду по справі №127/27410/21 перед позивачем виконало у повному обсязі. Представник відповідача звернув увагу суду на те, що, згідно з пунктом 3 Порядку № 845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства. Аналогічний припис щодо виконання рішення про стягнення коштів державного бюджету винятково в порядку черговості міститься в підпункті 1 пункту 9 розділу VI БК України. Зазначила, що ані Порядок № 845, ані будь-який інший акт законодавства не встановлюють для Казначейства строку для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно із судовими рішеннями про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Так само акти спеціального законодавства не передбачають можливості нарахування інфляційних втрат та 3% річних у разі/після виконання рішення суду про відшкодування шкоди Державою. Крім того\~представник відповідача\~зазначає, що до відносин, пов`язаних з відшкодуванням шкоди державою не може застосовуватись положення ст.625 ЦК України. Також зазначено, що в державному бюджеті України відсутні кошти, цільовим призначенням яких є відшкодування витрат від інфляції та 3% річних. 19.03.2024 на адресу суду від представника позивача адвоката Комара О.Г. надійшла відповідь на відзив, у якому останній підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити враховуючи обставини, що викладені у позовній заяві. Інших заяв по суті спору матеріали справи не містять. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, надавши оцінку доводам учасників справи/їх представників, що викладені в заявах по суті спору, суд дійшов до наступного. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25.11.2021 у справі №127/27410/21 позов [PERSON] до Вінницької обласної прокуратури Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь [PERSON] 180 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Судовий збір компенсується за рахунок Державного бюджету України. В решті позовний вимог відмовлено (а.с. 10-15). Постановою Вінницького апеляційного суду від 29.03.2022, апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури залишено без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.11.2021 залишено без змін (а.с. 16-21). Отже рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.11.2021 набрало законної сили 29.03.2022. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.05.2022, відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Вінницької обласної прокуратури на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25.11.2021 та постанову Вінницького апеляційного суду від 29.03.2022 (а.с. 104-108). 02.06.2022 позивач звернувся до Головного управління ДКС України у Вінницькій області із заявою про виконання рішення суду від 25.11.2021 (справа №127/27410/21), до якої долучив, зокрема, оригінал виконавчого листа виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 18.04.2022. Дана заява була отримана ГУ ДКС України у Вінницькій області 02.06.2022 (а.с. 22). З листа Державної казначейської служби України від 21.10.2022 за №5-11-11/14675, слідує, що з 27.06.2022 у Казначействі обліковується виконавчий лист Вінницького міського суду Вінницької області по справі №127/27410/21 про стягнення на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі 180\~000, 00 грн. Також Державна казначейська служба України повідомила [PERSON] про те, що після виконання рішень судів, що надійшли раніше виконавчого листа по справі №127/27410/21 та з урахуванням фінансових можливостей держави, Казначейство здійснить заходи щодо перерахування коштів на користь [PERSON] (а.с. 27-28). 23.11.2023 на рахунок [PERSON] на виконання виконавчого листа №127/27410/21 від 18.04.2022 надійшли кошти у розмірі 180\~000,00 грн. (а.с. 32). Відповідно до наданого позивачем розрахунку, інфляційні витрати, які виникли у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду, становлять 15\~236,78 грн., а розмір 3% річних становить 6\~243,29 грн. Нарахування вказаних сум зроблені позивачем за період з 27.09.2022 по 22.11.2023 включно. Отже, у даній справі спір виник у зв`язку з тривалим невиконанням судового рішення про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача коштів у розмірі 180\~000,00 грн., юридичний факт тривалого (понад встановлені строки) невиконання судового рішення про стягнення коштів є юридичною підставою для притягнення боржника до цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). У разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з Держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Ні Закон № 266/94-ВР, ні Закон № 4901-VI не обмежують дію статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежують можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовні лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 5 Закону № 4901-VI). Отже, цей припис не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів річних за прострочення держави-боржника. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI). З огляду на цей припис прострочення держави-боржника настає за сукупності таких юридичних фактів: 1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; 2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Тому припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення. Відповідно до п. 2 вказаного Порядку безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів; боржники визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання. Рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій) (п. 3 Порядку). Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі № 686/7081/21 провадження № 14-91цс22. Верховний Суд у вищезгаданій постанові зазначив, що положення частини другої статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Вказаний висновок викладений також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі №646/14523/15-ц. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц зазначила, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. При цьому у вказаній постанові від 16.05.2018 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20.01.2016 у справі №6-2759цс15, про неможливість застосування норм, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України), до правовідносин, що виникають з приводу виконання судових рішень та висновку про те, що такі правовідносини врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.05.2018 відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.03.2016 у справі №6-2491цс15, про відсутність підстав для застосування положень\~статті 625 ЦК України\~у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Судом встановлено, що рішення суду про стягнення з держави Україна коштів на користь позивача набрало законної сили 29.03.2022. ГУ ДКС України у Вінницькій області отримало заяву позивача про виконання рішення суду 02.06.2022. У відповідності до вимог Порядку «Про виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 №845, вказана заява з додатками 27.06.2022 була отримана Державною казначейською службою України. Відповідно до вимог чинного законодавства, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів протягом трьох місяців з дня отримання відповідної заяви повинен перерахувати кошти за рішенням суду про стягнення коштів. Проте, кошти були перераховані позивачу лише 23.11.2023. Таким чином, держава Україна прострочила термін виконання грошового зобов`язання, що виникло з рішення суду, яке набуло законної сили. З огляду на викладене, у позивача виникло право вимоги про стягнення втрат від інфляції (ст.625 ЦК України) та 3% річних (ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»). Щодо тверджень представника відповідача Вінницької обласної прокуратури, про те, що Вінницька обласна прокуратура є неналежним відповідачем у справі, суд зазначає наступне. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава. За змістом частини другої статті 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). За змістом статті 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади. З огляду на вказані приписи Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками та набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка самої держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу (постанова від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11, постанова від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18). Тому те, що позивач вказав відповідачами за вимогами про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за прострочення виконання рішення суду, яким підтверджене грошове зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди, конкретні органи державної влади Вінницька обласна прокуратура та Державна казначейська служба України - не означає, що у спірних правовідносинах суб`єктом відповідальності за прострочення виконання зазначеного рішення суду є не держава, а саме певні її органи (орган). Інакше кажучи, у спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів як боржника за судовим рішенням про відшкодування завданої нею ж шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють щодо позивачки публічно-владні управлінські функції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц). Специфіка відносин із виконання таких судових рішень полягає у тому, що держава діє одночасно і як боржник, і як суб`єкт, який уповноважив на виконання відповідного рішення щодо себе певний орган влади, що діє від імені держави-боржника. Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. З огляду на те, що саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати цих коштів є держава Україна. Тому як у спорі щодо відшкодування завданої державою шкоди у грошовому еквіваленті, так і у спорі щодо прострочення виконання обов`язку з виплати такого відшкодування, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у судовому рішенні, суд стягує відповідні суми саме з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16). За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) виконання остаточного судового рішення, яким вирішений спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру, є частиною «права на суд» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece, § 40, 45, заява № 18357/91) від 19 березня 1997 року, «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia, § 34, 37, заява № 59498/00) від 7 травня 2002 року). З погляду застосування гарантій права на належне виконання державою судового рішення, за яким вона є боржником, не має жодного значення, якими - приватними чи публічними - є у національній правовій системі відносини з виконання державою такого рішення. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Це право гарантоване і для тих випадків, коли право на справедливий судовий розгляд порушене невчасним виконанням судового рішення, зокрема через відсутність коштів (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Бурдов проти Росії (№ 2)» (Burdov v. Russia (№ 2), § 96-97, 99, 117, заява № 33509/04) від 15 січня 2009 року). Крім цього, суд звертає увагу на те, що не може бути підставою для відмови в позові й посилання відповідача на те, що Державний бюджет України за будь-якою з програм не передбачає асигнувань для виплати інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання рішення суду, оскільки відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №911/4249/16). Аналогічний правовий висновок про те, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання викладено в постанові Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справах № 925/246/17, №925/974/17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №12-46гс18. Отже, судом встановлено, що держава Україна прострочила виконання грошового зобов`язання, присуджене рішенням суду, тому у позивача виникло право вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних та останнім днем належного виконання зобов`язання було 27.09.2022, а з наступного дня (28.09.2022) почався відлік прострочення держави-боржника та нарахування 3 % річних та індексу інфляції за частиною другою статті 625 ЦК України, тобто позивач невірно здійснив розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, починаючи нарахування з 27.09.2022 по 22.11.2023, коли вірним відліком прострочення відповідного зобов`язання та нарахування 3 % річних та індексу інфляції за частиною другою статті 625 ЦК України, є в період з 28.09.2022 по 22.11.2023 (421 день прострочення зобов`язання). Таким чином, здійснений позивачем розрахунок суми трьох процентів річних підлягає перерахунку з урахуванням періоду прострочення виконання зобов`язання в 421 день, що становить 6\~228, 49 грн. (180\~000,00 х 421 х 0,03/365 = 6\~228,49 грн.), а сума інфляційних втрат за період з 27.09.2022 по 22.11.2023 відповідно становить 15\~236,78 грн. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково, право позивача підлягає захисту шляхом стягнення з державного бюджету України на користь позивача 3 % річних за період з 27.09.2022 по 22.11.2023 в сумі 6\~228,49 грн., а також інфляційні втрати за період з 27.09.2022 по 22.11.2023 в сумі 15\~236, 78 грн., всього в сумі 21\~465,24 грн. Позовні вимоги задоволені частково на 99,93 % (21\~465,24 грн. х 100 : 21\~480, 07 грн. = 99,93 %), тому з Державного бюджету України на користь позивача підлягає до стягнення 1\~210,35 грн. сплаченого судового збору та 3\~997,20 грн. понесених витрат на правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: partial