Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

Позивач звернувся до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 21.06.2019 уклав з [PERSON] договір про конкретне користування в якому домовились та визначили порядок користування та володіння належного сторонам на праві спільної часткової власності житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] помер та спадщину після нього прийняла його донька [PERSON] , відповідач по справі, яка не бажає порівну розділити земельну ділянку, про що свідчить повернення поштового відправлення із пропозицією позивача, щодо визначення меж земельної ділянки та варіант поділу. Враховуючи викладені обставини позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому провив розподілити межі користування земельною ділянкою відповідно до розміру частки в праві спільної часткової власності, а саме по 0,0500 га кожному зі співвласників, відповідно до схеми можливого розподілу меж користування, наданої позивачем. Під час розгляду справи позивач та його представник позов підтримали та наполягали на його задоволенні, не заперечували щодо заочного порядку розгляду справи. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи судом повідомлялася належним чином, але в судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила, заперечення та відзив до суду не надала. Представник третьої особи до суд не з`явилась, надала клопотання про розгляд справи без її участі. У зв`язку з такими обставинами судом ухвалено здійснювати заочний розгляд справи без участі відповідача відповідно до ст.ст. 279-281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно з роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на підставі договору про конкретне користування від 21.06.2019 позивач [PERSON] та [PERSON] домовились та визначили порядок користування і володіння належного їм на праві спільної часткової власності житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Згідно з договором [PERSON] належить 1/2 (одна друга) частина житлового будинку, загальною площею частки 39,0 кв.м., житловою площею частки 13,6 кв.м., з господарчими будівлями та спорудами на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданою Першою криворізькою державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області 24.05.2018 за реєстровим №2-356, та зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.05.2018, реєстраційний номері об`єкта нерухомого майна: 1560666712110. Разом з цим, [PERSON] належить 1/2 (одна друга) частина житлового будинку, загальною площею частки 41,7 кв.м., житловою площею частки 23,1 кв.м, з господарчими будівлями та спорудами на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Першої криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Мільченко Т.М. 03.07.1969 за реєстровим №2-1591, та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.12.2018, реєстраційний номер об`єкта нерухомої майна: 1560666712110. [PERSON] переходить в користування: сарай «Б», вбиральня «Е», паркан №2, хвіртка №3. [PERSON] переходить у користування: гараж «Г», сарай «Д», водоколонка І, вимощення II, ворота №5, паркан №1, №4. Спільний житловий будинок сторін розташований на земельній ділянці, кадастровий номер 1211000000:08:271:0026, площею 0,1 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що вбачається з Інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку. Зі спадкової справи №14-2020, щодо майна померлого [PERSON] , заведеної 12.08.2019 слідує, що після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини звернулась його донька - [PERSON] , яка прийняла спадщину. Згідно з технічним звітом щодо виконання топографо-геодезичних робіт, виконаного Криворізьким міськрайонним виробничим відділом Дніпропетровської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» запропоновано схему можливого розподілу меж користування земельною ділянкою [PERSON] та гр. [PERSON] , які є співвласниками житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . При цьому зазначено, що поділ земельної ділянки в Державному земельному кадастрі можливий після реєстрації права власності на вищезгадану земельну ділянку та відповідно до статті 56 Закону України Про землеустрій. Так, надаючи належну правову оцінку відносинам, які виникли між сторонами по справі, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів міститься у статті 16 ЦК України. Особа, права якої порушено може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, визначеним законом або договором. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини або інші способи захисту, що дозволяють відновити порушене право. В контексті завдань цивільного судочинства (стаття 2 ЦПК України), звернення до суду є способом захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №761/45721/16-ц. Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі №924/831/17, від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 22.09.2022 у справі №924/1146/21, від 06.10.2022 у справі №922/2013/21, від 17.11.2022 у справі №904/7841/21). При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19). У справі, що розглядається позивач просить визначити межі користування земельною ділянкою відповідно до розміру частки в праві спільної часткової власності, а саме по 0,0500 га кожному зі співвласників, відповідно до схеми можливого розподілу меж користування. В обґрунтування наявності порушеного цивільного права (інтересу) позивач зазначив про те, що відповідач не бажає розподілити порівну спільну земельну ділянку, пропозицію позивача з варіантом поділу відповідач не отримала та проігнорувала, тому, на думку позивача, земельна ділянка підлягає поділу у судовому порядку. У судовому засіданні позивач пояснив, що спірна земельна ділянка не приватизована, тобто, в установленому законом порядку право власності на земельну ділянку не оформлювалось, огорожа між їхніми домоволодіннями відсутня. Телефонував відповідачу та вона повідомила, що з позовом не згодна, останній раз бачив відповідача декілька років тому, наразі вона перебуває за кордоном. Отже, з урахуванням дійсних обставин справи, суд приходить до висновку, що доводи позивача є абсолютно абстрактними та не містять жодного обґрунтування негативного впливу на жодні конкретні реальні індивідуально виражені цивільні права чи інтереси. Крім цього, прохальна частина позову не узгоджується з положеннями Земельного кодексу України та ст. 56 Закону України «Про землеустрій», а саме, статтею 56 вищезгаданого Закону передбачено, що технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок розробляється за рішенням власників земельних ділянок за згодою заставодержателів, користувачів земельних ділянок. При цьому, посилання на цю норму є й у технічному звіті, щодо виконання топографо-геодезичних робіт, виконаного на замовлення позивача. Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 118 ЗК України громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення. У випадку, визначеному частиною першою цієї статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду питання вирішується в судовому порядку (ч. 10 ст. 118 ЗК України). Проте позивач на зазначене уваги не звернув, в установленому законом порядку технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки та визначення її меж в натурі не замовляв, до відповідача з пропозицією щодо спільного оформлення права власності на земельну ділянку не звертався, що свідчить про те, що дії позивача із зверненням до суду з даним позовом є передчасними. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Зважаючи на викладене, суд відмовляє у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради про розподіл меж користування земельної ділянки, у зв`язку з недоведеністю порушення прав позивача. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed