Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-04 00:00:00

29.10.2020 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Одеська міська рада, про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення, скасування запису про державну реєстрацію. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач [PERSON] незаконним шляхом набув у власність квартиру [ADDRESS] , оскільки в її склад входить нежитлове приміщення №10 загальною площею 13,6 кв.м, розташоване за цією ж адресою у нежитловому приміщенні №119, яке належить територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради та вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом. 04.11.2020 року від позивача надійшла заява про забезпечення позову, в якій позивач просив накласти арешт на належну [PERSON] квартиру, заборонити відповідачу, державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації вчиняти будь-які дії стосовно належної [PERSON] квартири. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 04.11.2020 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 06.11.2020 року заяву про забезпечення позову повернуто заявнику, як таку, що подана без додержання вимог ст.151 ЦПК України. Ухвалою суду від 04.03.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, вирішено питання щодо витребування з Приморського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в одеській області в особі Головного управління національної поліції в Одеській області реєстраційну та інвентаризаційну справи на квартиру [ADDRESS] , яка вилучена постановою про проведення виїмки слідчим СВ Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області Деменчук Д.А. Ухвалою суду від 03.06.2021 року вирішено питання щодо витребування у КП «Міське агентство з приватизації житла» завірених копій документів, які слугували підставою для приватизації спірної квартири [ADDRESS] . 25.08.2021 року на виконання вказаної ухвали КП «Міське агентство з приватизації житла» до суду були надані копії документів щодо приватизації квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 25.01.2022 року витребувано з Приморського відділу поліції в м.Одесі ГУНП в Одеській області реєстраційну та інвентаризаційну справи стосовно спірної квартири. Ухвалою суду від 05.07.2022 року відмовлено у клопотанні представника позивача Департаменту комунальної власності Одеської міської ради Карачковського П.П. про зупинення провадження у справі. Ухвалою суду від 05.07.2022 року витребувано з Приморського відділу поліції в м.Одесі ГУНП в Одеській області реєстраційну та інвентаризаційну справи стосовно квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 05.07.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду 20.09.2022 року о 12 годині 45 хв. у відкритому судовому засіданні. Ухвалою суду від 20.09.2022 року витребувано Приморського відділу поліції в м.Одесі ГУНП в Одеській області реєстраційну та інвентаризаційну справи стосовно спірної квартири. Ухвалою суду від 08.12.2022 року в черговий раз витребувано від Приморського відділу поліції в м.Одесі ГУНП в Одеській області реєстраційну та інвентаризаційну справи стосовно спірної квартири, а також витребувано від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради оригінал для огляду в судовому засіданні та належним чином завірені копії технічного паспорту на нежитлове приміщення №119 у будинку будинку [ADDRESS] , загальною площею 97,9 кв.м. від 08.01.2008 року, оригінал для огляду в судовому засіданні та належним чином завірену копію технічного паспорту зазначеного у Витязі № 10282351 від 04.10.2013 року в розділі об`єкта - нежитлове приміщення №119. Листом від 15.03.2023 за №4/1-3298 ГУНП в Одеській області повідомило про неможливість виконання ухвал суду від 04.03.2021, 25.01.2022, 20.09.2022 та 08.12.2022 про витребування реєстраційної та інвентаризаційної справ у зв`язку з направленням кримінальної справи №08201000629 з обвинувальним висновком до Приморського районного суду м. Одеси. Ухвалою суду від 05.04.2024 у задоволенні клопотання представника позивача від 19.09.2023 року про повернення до стадії підготовчого провадження у цивільній справі було відмовлено. 19.06.2023 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про призначення експертизи. Ухвалою суду від 05.04.2024 повернуто без розгляду клопотання представника позивача від 19.06.2023 року про призначення експертизи у справі. 09.04.2021 року представником відповідача [PERSON] до суду подано відзив на позовну заяву, в якому вказано про необґрунтованість та недоведеність заявленого позову. Представник зазначив, що наявність кримінального провадження стосовно незаконного заволодіння квартирами [ADDRESS] та [ADDRESS] не має жодного відношення до належної [PERSON] квартири [ADDRESS] та не дає підстави вважати, що спірна квартира вибула з володіння позивача всупереч його волі, а надані докази акт комісійного обстеження квартири [ADDRESS] та відповідь КП «БТІ» ОМР є недопустимими. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги повністю, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на недоведеність позовних вимог, на те, що позов не обґрунтований належними та допустимими доказами, позивач не має право заявляти вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки його права не порушені, а також заявила про застосування строку позовної давності. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, оцінивши докази,\~надані сторонами\~у справі,\~їх належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16\~цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення його прав та інтересів, а суд повинен перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і в залежності від встановлених обставин вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються, при цьому правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів. Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. Під час розгляду кожної справи суд повинен встановити, чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання цивільного судочинства. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Подібні за змістом висновки викладено у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 299/857/19. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22). Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі №753/8671/21, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі №\~582/18/21). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17). Судом встановлено, що заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 20.09.2006 року по справі №2-6635/06 за позовом [PERSON] до Малиновської районної адміністрації м. Одеси, третя особа КП «ОМБТІ та РОН», визнано за [PERSON] право користування квартирою [ADDRESS] та зобов`язано ОГІРФЛ Малиновського РО ОГУ УМВД у Одеській області зареєструвати [PERSON] за вказаною адресою. В рішенні зазначено, що квартира складається з двох житлових кімнат площею 27,6 кв.м та підсобних приміщень, загальна площа квартири - 43,6 кв.м. Рішення набуло законної сили 02.10.2006 року. Відповідно до ст. 1291 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. В матеріалах справи (а.с. 110) міститься копія технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , виготовленого КП «ОМБТІ та РОН» станом на 10.08.2006 року, з якого вбачається, що квартира розташована на першому поверсі п`ятиповерхового будинку та являє собою окрему квартиру, що складається з двох кімнат 15,1кв.м та 12,5кв.м, кухня 4,8кв.м, ванна кімната 2,0кв.м, туалет 1,2кв.м, коридор 8,0кв.м, загальною площею 43,6кв.м. На підставі заяви [PERSON] (а.с. 106) двохкімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 43,6 кв.м., розпорядженням органу приватизації №197658 від 20.10.2006 року, за підписом першого заступника начальника Управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради Колесника А.В., відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» було передано в приватну власність [PERSON] (а.с. 105). 20.10.2006 УЖКГ Одеської міської ради на ім`я [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житло, що зареєстровано і записано в реєстровій книзі за №3-24132 (а.с. 104). Вказані документи були надані суду відповідачем, а також на виконання ухвали суду від 03.06.2021 надані КП «Міське агентство з приватизації житла», де вони зберігаються. Реєстрація права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] була проведена 03.11.2006 року КП «ОМБТІ та РОН», реєстраційний номер об`єкта 16618744, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за номером 12390794 (а.с. 76). За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 41\~Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції Закону, який діяв на момент передання квартири [ADDRESS] у власність [PERSON] , встановлювались повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів, зокрема у галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв`язку. Так відповідно до п. ст. 30 Закону до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: а) власні (самоврядні) повноваження: управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню; облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності; б) делеговані повноваження: облік відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням; облік та реєстрація відповідно до закону об`єктів нерухомого майна незалежно від форм власності. Згідно зі\~ст.1\~Закону України\~«Про приватизацію\~державного житлового\~фонду» від 19.06.1992 року №2482-XII (далі Закон №2482-XII) в редакції, яка діяла на момент приватизації квартири [PERSON] , приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Відповідно до ст. 3 Закону №2482-XII приватизація здійснюється шляхом: безоплатної \~передачі \~громадянам квартир\~(будинків)\~з розрахунку\~санітарної норми\~21\~квадратний метр\~загальної площі\~на наймача\~і кожного\~члена його\~сім`ї\~та додатково\~10\~ квадратних\~метрів на\~сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Статтею 8 Закону №2482-XII встановлено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду, вирішуються судом. Відповідно до\~положень ч.1,\~2\~ст.\~321\~ЦК України\~право власності\~є непорушним.\~Ніхто не\~може бути\~протиправно позбавлений\~цього права\~чи обмежений\~у його\~здійсненні.\~ Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 328\~ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 2 ст.\~328\~ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Судом встановлено, що [PERSON] набула права власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 43,6 кв.м., в законний спосіб шляхом приватизації квартири, яка перебувала в її користуванні, відповідно до Закону №2482-XII через уповноважені органи приватизації Одеської міської ради. Доказів протиправності набуття права власності [PERSON] на квартиру або вибуття нерухомого майна з володіння позивача поза його волею, позивач суду не надав. Судом також встановлено, що Виконавчим комітетом Одеської міської ради 30.10.2008 року територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради видано свідоцтво на нежитлові приміщення першого поверху №119 загальною площею 97,9 кв. м, основною площею 76,7 кв.м за адресою [ADDRESS] , відображені у технічному паспорті від 08.01.2008 року (а.с. 18). Відповідно до витягу КП «ОМБТІ та РОН» від 07.11.2008 року за номером 20840843 право власності територіальної громади було зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с. 17). 04.10.2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської Ради на нежитлові приміщення першого поверху за адресою [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 10282351. В розділі «опис об`єкта нерухомого майна» зазначено: складаються з приміщень загальною площею 97,9 кв.м, основною площею 76,7 кв.м, відображених у технічному паспорті (без зазначення відомостей про дату виготовлення технічного паспорту та особу, яка його виготовила). Тобто реєстрація права власності територіальної громади міста Одеси на нежитлові приміщення №119 та реєстрація права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] були здійснені на підставі документів, виданих уповноваженими органами Одеської міської ради, при цьому правовстановлюючі документи [PERSON] на квартиру були видані та державна реєстрація права власності останньої була проведена за два роки до оформлення документів та державної реєстрації права власності територіальної громади міста Одеси. Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону). Наприклад, у пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункт 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119). Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява\~\~№ 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункту 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67). Суд зазначає, що у разі допущення державними органами помилки при видачі свідоцтва та реєстрації права власності територіальної громади міста Одеси на нежитлові приміщення №119 загальною площею 97,9 кв.м, ризики такої помилки не можуть покладатися на відповідача та виправлятися за його рахунок, оскільки це не відповідає принципу належного урядування, який є складовим елементом верховенства права. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81\~ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підствердження своїх вимог позивачем до суду наданий технічний паспорт на нежитлові приміщення першого поверху №119 загальною площею 97,0 кв. м, виготовлений 08.01.2008 року КП «ОМБТІ та РОН», який не може вважатись допустимим доказом, оскільки не містить ні підпису директора, ні печатки КП «ОМБТІ та РОН», ні підпису особи, яка перевірила правильність складення технічного паспорту, що не відповідає вимогам Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Держбуду України від 24.05.2001 №127 в редакції, яка діяла на момент складання технічного паспорту від 08.01.2008. Суд також критично ставиться до наданого позивачем листа КП «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» від 15.11.2019 року, адресованого заступнику директора-начальнику юридичного управління Департаменту комунальної власності Одеської міської ради Шевченко Т.В., про те, що приміщення №10 складу площею 13,6 кв.м та житлової кімнати №2 площею 15,1 кв.м квартири [ADDRESS] є тотожними. Будь-яких доказів того, що вказані приміщення з різною площею є одним і тим самим приміщенням, суду не надано. Жодних належних та достовірних доказів того, що до складу приміщень квартири відповідача №101, входить приміщення №10 площею 13,6 кв.м зі складу нежитлових приміщень №119, належних позивачу, позивач не надав. Не може бути таким доказом Акт комісійного обстеження приміщення, розташованого за адресою [ADDRESS] , від 29.05.2020 року, складений фахівцем відділу інвентаризації та реєстрації [PERSON] , юрисконсультом Кузнецовою Т.А., заступником начальника адміністративно-господарського відділу Кардаш А.С.та погоджений директором КУ «Муніципальна служба комінальної власності Одеської міської ради» Головним Р.І., оскільки в даному акті вказано, що в доступі до квартири [ADDRESS] було відмовлено. Надана позивачем суду постанова про залучення представника потерпілого від 20.02.2019 року також не доводить того, що до складу приміщень квартири [ADDRESS] , входить приміщення №10 площею 13,6 кв.м зі складу нежитлових приміщень №119, оскільки зі змісту постанови вбачається, що в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018160470001717 від 17.05.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України, досудове розлідування стосується квартир під [ADDRESS] та [ADDRESS] , та відносяться до комунальної власності. Статтею 12 Закону №2482-XIIвстановлено, що власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком) на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України. Відповідно до ст.\~317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд.\~ Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України). На підставі договору купівлі-продажу від 06.11.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пачевою І.І. за реєстровим №12300, [PERSON] продала [PERSON] кв. [ADDRESS] . Згідно з витягом КП «ОМБТІ та РОН» від 23.11.2006 року №12615167 за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру, реєстраційний номер об`єкта 16618744. На підставі договору дарування від 30.10.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською О.В. за реєстровим № 7802, [PERSON] подарувала відповідачу [PERSON] кв. [ADDRESS] . Відповідно до витягу КП «ОМБТІ та РОН» від 25.11.2009 року за номером 24576476 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, право власності за [PERSON] було зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Власником квартири на час звернення до суду з позовом є відповідач [PERSON] . Територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської Ради не є власником квартири або окремих приміщень квартири [ADDRESS] . Судом встановлено наявність волевиявлення Одеської міської ради як представницького органу місцевого самоврядування, реалізованого через уповноважені органи, на передання у власність [PERSON] квартири [ADDRESS] , тому вказане майно не могло вибути з володіння позивача поза його волею. Норми ст.\~330\~ЦК України встановлюють, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц\~(пункти 65-67)). Інакше кажучи,\~заволодіння нерухомим\~майном шляхом\~державної реєстрації\~права власності\~на нього\~ще не\~означає,\~що такий\~володілець набув\~право власності\~(права\~володіння,\~користування та\~розпорядження)\~на це\~майно.\~Власник,\~якого незаконно\~позбавили володіння\~нерухомим майном\~шляхом державної\~реєстрації права\~власності на\~це майно\~за іншою\~особою,\~не втрачає\~право володіння\~нерухомим майном.\~Така інша\~особа внаслідок\~державної реєстрації\~за нею\~права власності\~на нерухоме\~майно стає\~його фактичним\~володільцем (бо\~про неї\~є відповідний\~запис у\~Державному реєстрі\~речових прав\~на нерухоме\~майно).\~Але не\~набуває право\~володіння на відповідне майно, оскільки воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц\~(пункт 64)). Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (див. близькі за змістом висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 7 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08\~листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). З результатами розгляду справи суд дійшов висновку, що позивач не довів факт незаконного вибуття з його володіння не з його волі іншим шляхом нерухомого майна: приміщення №10 площею 13,6 кв.м зі складу нежитлових приміщень № 119 будинку [ADDRESS] . Приватизація [PERSON] квартири [ADDRESS] була проведена у відповідності до вимог діючого на той час законодавства, міська рада володіла інформацією щодо характеристик приміщень, які передаються у власність, та правових підстав набуття [PERSON] права власності, при цьому виявила волю та здійснила необхідні дії стосовно відчуження нерухомого майна на користь [PERSON] . Тому [PERSON] як законний власник мала право розпорядитися належним їй нерухомим майном на свій розсуд. Обставин недобросовісності та/або неправомірності набуття [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] судом також не встановлено. Кінцевий набувач [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] правомірно, від особи, яка була її власником. За вказаних обставин права чи охоронювані законом інтереси позивача відносно спірного нерухомого майна не вважаються порушеними. З огляду\~на фактичну відсутність у позивача порушеного права, це унеможливлює надання йому примусового судового захисту та зумовлює відмову у задоволенні позову. Відтак вимога позивача про витребування від [PERSON] нежитлового приміщення №10 загальною площею 13,6 кв.м за адресою: [ADDRESS] , не підлягає задоволенню. Що стосується вимог про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення [PERSON] з нежитлового приміщення №10 загальною площею 13,6 кв.м, то власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а не для захисту права володіння, яке належить власнику незалежно від вчинених щодо нього порушень (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 71)). Як вже зазначалось, позивач не є власником квартири [ADDRESS] або частини приміщень вказаної квартири. За відсутності належного позивачу права володіння як складової права власності, не може бути задоволена вимога про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення. У зв`язку з відмовою у задоволенні вимоги про витребування майна, вимога про скасування запису про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною. Що стосується заяви представника відповідача про застосування позовної давності, суд зазначає, що відповідно до ст.\~256\~Цивільного кодексу\~України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За положеннями ст.\~257\~Цивільного кодексу\~України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 267\~ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 73), від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 80), від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18, пункт 61), № 522/2201/15-ц (провадження №14-179цс18, пункт 62) та № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18, пункт 61), від 07.08.2019 у справі №2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19, пункт 71), від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-27-цс19, пункт 134), від 16.06.2020 у справі №372/266/15-ц (провадження № 14-396цс-19, пункт 51), від 07.07.2020 у справі №712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19, пункт 28). Суд також зважає на висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі 522/1029/18, що відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи відмову в позові в повному обсязі, витрати позивача по сплаті судового збору не підлягають розподілу та покладаються на позивача.

Outcome: dismissed