Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-14 00:00:00

позивач за первісним позовом [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача за первісним позовом [PERSON] у якому просить: визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя за [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартиру [ADDRESS] ; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; вирішити питання розподілу судових витрат. В обґрунтування первісного позову покликається на те, що 04.10.2021 сторони уклали шлюб, який припинено за підставі рішення суду 14.03.2023. Від шлюбних відносин дітей немає. За час перебування у шлюбних відносинах набули нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано на відповідача. У зв`язку із наведеним, відповідно до вимог Сімейного кодексу України просить позов задовольнити. Згідно з ст. 141 ЦПК України вирішити питання судових витрат. Відповідачем за первісним позовом подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що сторони дійсно зареєстрували шлюб 04.10.2021, який у подальшому був припинений. За час перебування у шлюбних відносинах [PERSON] придбала квартиру за особисті кошти, адже з 2016 року працювала на роботі за кордоном, що дало можливість придбати нерухоме майно за особисті кошти. Відповідач не заперечує обставин праці позивача, однак його дохід не був настільки високим, який би надав можливість йому надати кошти для придбання спірної квартири. Окрім цього наводить дані про те, що шлюбні відносини між сторонами, починаючи з серпня 2016 року були фактично припинені через постійне перебування відповідача за кордоном у зв`язку із роботою, сторони не мали взаємних прав та обов`язків, не вели спільного господарства - все це свідчить про відсутність ознак сім`ї. Відтак у відповідності до ч. 6 ст. 57 СК України спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача. Просить у первісному позові відмовити. Позивачем подано до суду відповідь на відзив. Наводить пояснення про те, що спірне майно придбано в інтересах сім`ї, а тому у відповідності до ч. 3 ст. 61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Придбання квартири здійснювалось за згодою другого із подружжя, що підтверджено умовами договору купівлі-продажу майнових прав на це майно. З 2011 року по 2019 року позивачем отримано дохід, який дозволяв йому надати грошові кошти для придбання такого майна. Заощадження відповідача, які б дали можливість придбати спірне майно лише за особисті кошти, не підтверджено доказами. Відтак, відповідачем не спростовано презумпції права спільної сумісної власності подружжя та не доведено часу з якого між сторонами припинено шлюбні відносини. Просить первісний позов задовольнити. [PERSON] подано до суду зустрічний позов до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю позивача за зустрічним позовом квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позову покликається на те, що квартира хоч і придбана за час шлюбу, однак набута за особисті кошти позивача та під час фактичного припинення шлюбних відносин. З 2016 року [PERSON] працює за кордоном та з цього часу з відповідачем не підтримує сімейних відносин у зв`язку із проживанням у різних державах. Отриманий дохід за кордоном дозволив позивачу придбати квартиру за особисті кошти, а відтак є особистою приватною власністю [PERSON] . Просить позов задовольнити у відповідності до ч. 6 ст. 57 СК України. Згідно з ст. 141 ЦПК України вирішити питання судових витрат. Відповідачем за зустрічним позовом подано до суду відзив, який містить заперечення на зустрічний позов. Наводить аргументи про те, що [PERSON] не доведено доказами фактичне припинення шлюбних відносин між сторонами. Докази переписки між сторонами за допомогою електронних засобів зв`язку, спільні фотографії свідчать про існування сімейних відносин між сторонами. У період з 2011 року по 2015 рік у позивача за зустрічним позовом були відсутні доходи, які б дали можливість у майбутньому придбати спірне майно. Будь-яких доказів отримання доходу за підписаним контрактом щодо роботи за кордоном, який би дав можливість позивачу заощаджувати для подальшого придбання квартири за особисті кошти, позивачем не подано. Окрім цього, під час укладення договору купівлі-продажу майнових прав на спірне майно, [PERSON] надавав згоду на придбання такого майна другому із подружжя та такий правочин вчинявся в інтересах сім`ї. З лютого 2020 року по листопада 2021 року сторони проживали разом як сім`я в Україні, отже підтримували сімейні відносини. З листопада 2021 року [PERSON] уклала контракт та працює на круїзному лайнері. Просить у зустрічному позові відмовити. Позивачем за зустрічним позовом подано до суду заперечення на відзив на зустрічний позов від 19.08.2023 та від 27.09.2023. Наводить аргументи про те, що відповідач за зустрічним позовом надавав згоду на укладення договору купівлі-продажу майнових прав на спірний об`єкт нерухомості в інтересах сім`ї, що підтверджує факт того, що спірна квартира купувалась подружжям спільно, а відтак належить на праві спільної сумісної власності подружжю. Факт спільного проживання сторін підтверджено рядок електронних доказів наданих до справи. Просить у зустрічному позові відмовити. 14 червня 2023 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 08 серпня 2023 року ухвалою суду прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання особистої приватної власності на квартиру. Вимоги за зустрічною позовною заявою [PERSON] об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] . Здійснено перехід з розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін цивільної справи №758/6759/23 - у розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 04 січня 2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження. У судовому засідання представник позивача за первісним позовом позов підтримав повністю та просить такий задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. У зустрічному позові відмовити з підстав викладених у заявах пор суті. У судовому засіданні сторона відповідача за зустрічним позовом заперечує проти первісного позову з підстав викладених у заявах по суті. Зустрічний позов просить задовольнити з підстав викладених у зустрічному позові та додаткових поясненнях на відзив відповідача за зустрічним позовом. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Сторони перебували у шлюбних відносинах з 04 жовтня 2011 року, що підтверджено копією свідоцтва про шлюб /том 1 а.с. 16, зворотня сторона/. 14 березня 2023 року шлюб між сторонами припинено, що підтверджено копією свідоцтва про розірвання шлюбу /том 1 а.с.с 17/. У сторін від шлюбних відносин немає дітей. 11 січня 2020 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Інвест-будсістем» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 21381/121-А6-В8 (далі - договір, угода, правочин). Об`єктом договору є житлова квартира, будівельний номер 121, поверх 7, під`їзд 2, загальна площа 91,91 кв.м. /том 1 а.с. 18-21/. 11 січня 2020 року [PERSON] надано згоду на укладення та підписання дружиною [PERSON] угоди від 11.01.2020 договору купівлі-продажу майнових прав від 11.01.2020 № 21381/121-А6-В8 . При цьому стверджував, що такий правочин відповідає інтересам сім`ї /том 2 а.с. 29/. Відповідно до додаткової угоди № 1 до договору від 12.12.2022 - місцезнаходження об`єкта за договором від 11.01.2020 - [ADDRESS] / том 1 а.с. 21, зворотня сторона/. Згідно з акту приймання-передачі майнових прав від 12.12.2022 продавець за договором передає, а покупець за договором приймає майнові права на квартиру за адресою - [ADDRESS] /том 1 а.с.с 22/. Відповідно до довідки ТОВ «Інвест-будсістем» від 12.12.2022 № К121 [PERSON] згідно з договору купівлі-продажу майнових прав від 11.01.2020 № 21381/121-А6-В8 сплатила кошти у розмірі 1150000,00 грн, з ПДВ, що відповідає загальній вартості майнових прав за квартиру [ADDRESS] /том 1 а.с. 96/. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] на праві приватної власності за [PERSON] /том 1 а.с. 23/. Позивач за первісним позовом наводить аргументи про те, що оскільки спірне нерухоме майно придбано за час перебування сторін у шлюбних відносинах, а відтак таке є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Згідно зі ст. 63 цього Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, аналізуючи наведені вище норми суд прийшов до переконання про те, що діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте ним, нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах ВСУ від 16 грудня 2015 року (справи №6-2641цс15) було підтверджено правову позицію щодо незастосування презумпції права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане в шлюбі. Цією правовою позицією визначено, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. З метою спростування презумпції, закріпленої ч. 1 ст. 60 СК України, відповідач за первісним позовом наводить аргументи про те, що спірна квартира придбана за особисті кошти отримані як дохід від роботи за кордоном та за час окремого проживання сторін у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин, а відтак відсутні ознаки, які притаманні сім`ї; позивач був неплатоспроможним, а тому всі ці обставини свідчать про можливість у відповідності до ч. 6 ст. 57 СК України визнати спірну квартиру особистою власністю відповідача за первісним позовом. Аналогічні обставини викладені [PERSON] у зустрічному позові, що є на її переконання, підставними для задоволення такого позову. Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Згідно зі ч. ч. 1-3 ст. 60 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Відповідно до відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу [PERSON] була працевлаштована з 2011 року та отримувала доходи в Україні /том 1 а.с. 99-101/. Суд установив, у період з липня 2016 року по жовтня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] (артистка) укладено договори, якими останню залучено до виконання розважальних програм наживо. Артистці виплачується оплата праці у сумі 19793,00 патак на місяця (договір від 13.07.2016). Надалі, за укладеними між сторонами договорами оплату праці збільшено до 20288,00 патак на місяць. На період працевлаштування артистці надається житло, а згодом надавалась додаткова плата за житло у погодженій сторонами сумі. Усі ці обставини підтверджено укладеними договорами, які перекладні на українську мову перекладачем [PERSON] , справжність підпису якого засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Любенко Т. М. /том 2 а.с. 154-250, том 3 а.с. 1-12/. Відповідно до довідки ТОВ «Венеціанське Макао» убачається, що [PERSON] з 03 серпня 2016 року займає посаду артиста ІІІ у Відділі розваг та вуличної атмосфери. [PERSON] отримує щомісячну заробітну плату у розмірі 21316,00 патак, а також щомісяця отримує допомогу на житло у розмірі 3000,00 патак. Переклад з англійської на українську мову здійснено перекладачем [PERSON] /том 1 а.с. 152/. Обставини отримання оплати праці за договорами підтверджено рядом довідок від 31.08.2016, 30.11.2016, 31.01.2017, 31.03.2017, 30.06.2017, 30.09.2017, 31.01.2018, 30.06.2018, 30.09.2018, 31.12.2018, 31.01.2019, 30.06.2019, 30.11.2019, 29.02.2020, 15.05.2020. Відповідні документи перекладено із англійської на українську мову перекладачем [PERSON] та беруться судом до уваги, адже подані з дотримання встановлених вимог законодавства /том 2 а.с. 87-89, 107-116, 121, 132/. Разом із тим, суд не бере до уваги надані відповідачем довідки про розмір оплати праці, які містяться у томі 2 а.с. 79-82, 83 зворотня сторона, 84,85-86,90-92,93-98, 99 зворотня сторона -101 зворотня сторона, 102 зворотня сторона - 105 зворотня сторона, адже такі не перекладено з англійської мови на українську, а тому не можуть бути допустимий доказами у цій справі у відповідності до ст. 77 ЦПК України. Разом із тим, розмір оплати праці [PERSON] за укладеними вищевказаними договорами було визначено самими договорами, які прийняті судом до уваги. Разом із тим, з метою спростування презумпції спільності майна подружжя, позивач наводить дані про те, що відповідач отримував дохід, що унеможливлювало його брати участь у придбанні спільного майна. Суд установив, що відповідно до відомостей Пенсійного фонду України [PERSON] за період з 2011 року по 2022 рік був працевлаштований, отримував заробітну плату /том 1 а.с. 24-25/. Доводи відповідача про те, що отримана відповідачем заробітна плата в Україні не давала йому можливості здійснювати заощадження, суд оцінює критично, адже і доказів того, що отримана відповідач оплата праці за межами України надавала їй можливість здійснювала заощадження у надмірних розмірах, суд також не встановив. Окрім цього, заробітні плати сторін вважались об`єктами спільної сумісної власності, будь-яких доказів розподілу таких чи домовленостей щодо їх порядку заощаджень, суду не надано. З огляду на викладе вище установлено, що дійсно [PERSON] у зв`язку із роботою перебувала за межами України та отримувала оплату праці, а позивач працював та отримував заробітну плату в Україні, а відтак сторони були платоспроможними. Суд критично оцінює аргументи відповідача [PERSON] про передачу грошових коштів у розмірі 533723,00 грн, які були внесені 13.01.2020 на банківський рахунок позивача /том 2 а.с. 78/ та у подальшому були перераховані на купівлю спірного об`єкта нерухомості, адже не подано жодних доказів, що такі кошти належали [PERSON] та були надалі спрямовані на придбання спірної квартири. Розписка [PERSON] про отримання таких коштів за договором позики від 10.01.2020 та саме [PERSON] зобов`язалась повернути вказані кошти не свідчить про те, що такі кошти були отримані у особистих інтересах [PERSON] для придбання спірного майна. Подальше внесення таких коштів на банківський рахунок [PERSON] не свідчать про те, що саме ці кошти були внесені на банківський рахунок і що саме вони були використані для придбання спірного майна /том 2 а.с. 49/. Відповідач за первісним позовом наводить обставини про те, що оскільки у зв`язку із роботу проживала за кордоном, а відтак сторони окремо проживали, а тому фактично припинили шлюбні відносини. Дані обставини також були підставою подання до суду зустрічного позову. Суд установив, що на період дій договорів, укладених з липня 2016 року по жовтень 2019 року та у період виконання трудових обов`язків [PERSON] перебувала за межами України, що підтверджено копією паспорта громадянин України для виїзду за кордон /том 2 а.с. 123-131/. У судовому засіданні свідок [PERSON] надала суду показання про те, що є близькою подругою [PERSON] , яка з 2016 року перебувала у шлюбних відносинах із [PERSON] коли приїжджала в Україну часто залишалась у дома свідка та в інших друзів. У листопаді 2022 року [PERSON] вирішила остаточно розірвати шлюб із позивачем. З 2016 року сторони шлюбні відносини не підтримували. Зазначила, що [PERSON] отримувала велику заробітну плату у Китаї та постійно працювала. У судовому засіданні свідок [PERSON] надав суду показання про те, що знає [PERSON] із 2016 року. Познайомились із [PERSON] у Макао. До 2019 році працювали разом. [PERSON] відкладала кошти на житло. У 2016 році позивач приїжджав та був один місяць, однак потім повернувся в Україну. У судовому засіданні свідок [PERSON] надала суду показання про те, що з 2012 року працювала із позивачем у системі НБУ та проживала у АРК. З 2014 року переїхала у м. Київ та продовжувала працювати у системі НБУ. Відвідувала виступи [PERSON] Приїжджали в гості один до одного. У 2016 році відповідач підписала договір щодо роботи за межами України. наприкінці 2019 року [PERSON] повернулась в Україну з метою придбання житла. З початком коронавірусу в Україні [PERSON] залишилась в Україні та проживала з позивачем на Оболонському проспекті у м. Києві. Ніколи не чула, щоб сторони сварились. Святкували десятиріччя шлюбу сторін. Приходили в гості до сторін один раз кожного місяця. У 2021 році позивач захворів на коронавірус та [PERSON] здійснювала за ним догляд. Літом 2021 року захворіла [PERSON] та перебувала у лікарні, позивач її провідував. У судовому засіданні свідок [PERSON] надала суду показання про те, що була гостею на весіллі сторін. Зустрічались по декілька разів на рік. З 2016 року по 2022 рік сторони виїжджали на відпочинок за кордон як сім`я, та перед від`їздом зупинялися у неї у Борисполі . У 2021 році позивач захворів та відповідачка здійснювала за ним догляд, питала про лікування. Відомо про те, що сторони хотіли придбати житло. Свідок бронювала білети для позивача, коли він відвідував дружину у Китай . Відповідно до довідки ЖБК «Зірка-2» від 13.07.2023 № 283 убачається, що сторони у період з листопада 2011 року по грудень 2022 року проживали разом за адресою - міст Київ, Оболонський проспект, будинок [ADDRESS] , суд не надає їй оцінку, адже така відкликана самим товариством /том 2 а.с. 51, том 3 а.с. 98/. З огляду на викладене вище, суд прийшов до переконання про те, що сторони дійсно у відповідності до абзацу 2 статті 3 СК України становили подружжя у період з 2016 року, хоч відповідач перебувала за межами України у зв`язку із роботою, що не є беззаперечною обставиною підтвердження факту окремого їх проживання, адже подружжя вважалось і сім`єю і тоді коли дружина у зв`язку із роботою не проживала із чоловіком. Обставини щодо фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами у зв`язку із відсутністю спільного господарства, спільних прав та обов`язків суд не установив із проведеного аналізу та оцінки як окремо так і в сукупності наданих сторонами доказів. Щодо наданих роздруківок електронного листування, на яке відповідач за первісним позовом покликається як на обставини, які підтверджують намір відповідача придбати майно за особисті кошти так і на обставини окремого проживання у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Згідно з правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року (справа № 916/3027/21) суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах. Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі. Суд установив, що авторів електронного листування неможливо встановити авторів цієї переписки, або одним із авторів є [PERSON] , а іншого автора неможливо установити /том 1 а.с. 154, 214-217, том 2 а.с. 35-39, 77, том 3 а.с. 47-50, 87-90/. Тобто, автори листування дійсно вели певні переписки, однак таке листування не містить жодних даних про те, що сторони у справі проживали окремо, що [PERSON] придбала спірне майно за особисті кошти, яке б у сукупності із іншими наявними та проаналізованими судом доказами, підтверджували установлені дані у цій справі. Відтак, суд прийшов до переткання про те, що електронне листування суд не оцінює у сукупності із іншими доказами, наявними у справі. Копії фотографій наданих до суду підтверджують спільні відпочинки сторін, їх спільне перебування у гостях, однак такі не беруться судом до уваги, адже неможливо установити період у який вони були виготовлені /а.с. 218-224/. Будь-яких інших фактичних даних, які б стосувались предмету доказування суд не установив. Таким чином, надавши належну правову оцінку поданим учасниками доказам, суд прийшов до висновку про те, що спірна квартира придбана сторонами за час шлюбу. Відповідачем не спростовано презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на нього. Не доведено належними та допустимими доказами, що спірна квартира була придбана хоча і за час шлюбу, однак за належні йому особисті кошти та у період фактичного припинення шлюбних відносин. Будь-яких інших фактичних обставин, які б мали значення для правильного вирішення спору між сторонами суд не встановив. Враховуючи наведене вище, суд прийшов до висновку про те, що у первінсий позов необхідно задовольнити. Щодо зустрічного позову, суд вважає за необхідне відмітити, що заявами по суті, які надавались сторонами у цій справі, підтверджено одними і тими ж доказами, що і первісний позов, яким надано оцінку судом, а відтак оскільки задоволення первісного позову виключає ухвалення позитивного рішення щодо зустрічного позову, оскільки оцінка доказів обґрунтовує належність спільного об`єкта майна на праві спільної сумісної власності подружжю, такі позови між собою є взаємовиключними, а тому зустрічному позові слід відмовити за недоведеністю у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, понесені судові витрати позивачем за первісним позовом необхідно стягнути з відповідача за первісним позовом у розмірі 9852,00 грн. Судовий збір сплачений позивачем за подання зустрічного позову необхідно покласти на останнього.

Outcome: approved