Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

16.03.2018 позивач Ужгородська місцева прокуратура (правонаступник Ужгородська окружна прокуратура) в особі керівника Кириленка Д. звернувся до суду із позовною заявою до відповідачки [PERSON] , в якому з урахуванням уточненого просить: Визнати незаконним та скасувати пункт 1.77 рішення 26 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за No1882. Скасувати свідоцтво за No50539578 від 22.12.2015 на право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:59:001:0347 площею 0,0708 га вартістю 508036,83 грн. та її державну реєстрацію в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Витребувати земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:59:001:0347 площею 0,0708 га від [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь територіальної громади міста Ужгорода. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 сесія 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 відбулася з порушенням вимог Конституції та законодавства України в цілому, що зокрема підтверджується матеріалами досудового розслідування. Вказує на те, що до міської ради відповідного скликання було обрано 60 депутатів. При цьому, як наголошує представник позивача, у голосуванні нібито брали участь депутати, котрі з об`єктивних причин не могли бути присутні на засіданні міської ради. Зазначає про те, що перед початком сесії 09.11.2015 о 10 год. 06 хв., у відповідності до ст. 34 Регламенту, згідно роздруківки ПТК «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» зареєстровано 30 депутатів. В подальшому, 09.11.2015 о 10 год. 07 хв. проведено повторну реєстрацію, згідно роздруківки ПТК «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» зареєстровано 33 депутати Ужгородської міської ради. Натомість серед присутніх, зокрема, значаться депутати [PERSON] (пульт для голосування № 57), [PERSON] (пульт для голосування № 33), [PERSON] (пульт для голосування № 13) та [PERSON] (пульт для голосування № 49), які як встановлено, не були присутні на сесії міської ради 09.11.2015 та персональну участь в голосування не приймали. Також представник позивача звертає увагу на те, спірне рішення не узгоджується із приписами статей 19, 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», за змістом яких передача земельних ділянок забороняється за відсутності затвердженого детального плану територій або зонування, оскільки, як вказує представник позивача, зазначені рішення прийнято також на тій же сесії за відсутності кворуму та такі не набрали чинності. Крім наведеного зазначає, що оскільки право власності на земельну ділянку набуте всупереч суспільним інтересам на підставі незаконного рішення, то воно суперечить і інтересам держави і суспільства в цілому, характеризується дефектом волі, зокрема мешканців міста Ужгорода, які схвалили для себе концепцію розбудови міста при громадських слуханнях відповідної містобудівної документації, і виборами у 2010 році обрали своїх представників до органу місцевого самоврядування, що є достатньою підставою для пропорціонального втручання в інтереси однієї особи. У позовній заяві також вказує, що звернення прокурора до суду в інтересах держави у сфері регулювання земельних відносин і охорони землі спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно - значимого питання щодо порядку та правомірності розпорядження земельної ділянки шляхом скасування відповідного рішення ради. У судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримав з викладеними в такому мотивами та просив суд позов задовольнити повністю. Представник Ужгородської міської ради у судове засідання не з`явився повторно, хоча про розгляд справи був належним чином повідомлений. 25.09.2018 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якій серед іншого зазначив, що прокурор є неналежним позивачем, належним чином не підтверджено обґрунтування щодо наявності підстав для представництва в інтересах держави, а на земельній ділянці, яка була передана у власність відповідачці [PERSON] розташований об`єкт нерухомості, який остання набула у спадщину, а відтак отримання нею права власності на земельну ділянку встановлено Законом. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася повторно, хоча про розгляд справи повідомлялася, клопотання про відкладення не подала. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав, що викладені у відзиві від 16.08.2019, а також подала письмові заперечення, в яких зауважила, що відповідачка [PERSON] звернулася до Ужгородської міської ради 15.12.2024 щодо відведення земельної ділянки їй у власність, яка знаходиться під її власним будинковолодінням. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася повторно, хоча про розгляд справи була належним чином повідомлена.. Заслухавши позицію представника позивача й відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі, суд дійшов до наступного. Щодо скасування рішення Cтаршим слідчим слідчого відділу Ужгородського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області В.І. Пекарем здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні №42015070030000163 від 25.11.2015 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 366 КК України. Листом вих. №36687/106/25/1-2017 від 23.11.2017 вказаний слідчий повідомив про виявлення у ході здійснення досудового розслідування факту здійснення не особистого голосування окремими депутатами органу місцевого самоврядування на четвертому пленарному засіданні XXVII сесії Ужгородської міської ради від 09.11.2015 та надав дозвіл на розголошення відомостей досудового розслідування із можливістю виготовлення копій з документів кримінального провадження №42015070030000163. Пунктом 2.4 Рішення Ужгородської міської ради No 1325 від 29.05.2014 [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер 2110100000:59:001:0347) площею 0,0708 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] та передано її у власність. 09.11.2015 відбулось голосування за рішення Ужгородської міської ради №1882 від 09.11.2015 «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок (проект №1626), відповідно до якого п.1.77 рішення [PERSON] було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер 2110100000:59:001:0347), площею 0,0708 га для будівництва та обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд по [ADDRESS] та передано її у власність. Перед початком 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради, 09.11.2015 о 10 год. 06 хв., у відповідності до ст. 34 Регламенту, згідно з роздруківки ПТК «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» зареєстровано 30 депутатів. В подальшому, 09.11.2015 о 10 год. 07 хв. проведено повторну реєстрацію, згідно з роздруківки ПТК «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» зареєстровано 33 депутати Ужгородської міської ради. Відповідно до роздруківки ПТК «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» щодо прийняття проекту рішення № 1626 за основу проголосувало 32 депутати Ужгородської міської ради. Серед присутніх, зокрема, значаться депутати [PERSON] (пульт для голосування № 57), [PERSON] (пульт для голосування № 33), [PERSON] (пульт для голосування № 13) та [PERSON] (пульт для голосування № 49). Відповідно до листа № 394 від 13.04.2016 командира військової частини [NUMBER] , полковника м/с [PERSON], з 05.11.2015 по 08.12.2015 [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні військової частини [NUMBER] ( [INFO] ). Згідно з інформацією Державної прикордонної служби викладеної в листі № 5/13-93 від 07.04.2016 [INFO] [PERSON] з 08.11.2015 по 12.11.2015 перебував за межами Державного кордону України. Свою відсутність на зазначеній сесії [PERSON] підтвердив у розмові з журналістом телеканалу «Тиса», а [PERSON] під час допиту у режимі телефонної розмови про, що складено відповідний рапорт. Окрім того, встановлено, що [PERSON] , будучи депутатом Ужгородської міської ради, під час виникнення конфлікту інтересів не повідомив про нього в установленому порядку колегіальний орган Ужгородську міську раду і вчинив дії в умовах реального конфлікту інтересів на 27 сесії Ужгородської міської ради 6 скликання (4 пленарне засідання) взяв участь у голосуванні і голосував за рішення № 1882 від 09.11.2015 «Про затвердження та відмову в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок». Згідно з Роздруківкою результатів голосування із зазначенням прізвищ депутатів Ужгородської міської ради на четвертому пленарному засіданні XXVII сесії Ужгородської міської ради VI скликання 09 листопада 2015 року за проект № 1626 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» в цілому, депутат [PERSON] проголосував «ЗА». З даної Роздруківки також встановлено, що всього проголосувало 33 депутати, з них: «ЗА» - 32; «ПРОТИ» - 0; «УТРИМАЛОСЬ» - 0; «НЕ ГОЛОСУВАЛО» - 1. РІШЕННЯ ПРИЙНЯТО. Прийняття оспорюваного рішення в умовах реального конфлікту інтересів та допущення [PERSON] порушення вимог ст. 28, ч. 2 ст. 35 Закону України «Про запобігання корупції» та ст. 59-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» підтверджено в постанові Ужгородського міськрайонного суду від 12.04.2017 у справі № 308/12880/16-п, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 172-7 КУпАП. Відповідним рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 11.07.2017 вказану постанову в цій частині залишено без змін. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» (в редакції статті, яка діяла на час вчинення правопорушення) близькі особи - особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки із суб`єктом, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких із суб`єктом не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі, а також - незалежно від зазначених умов - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням згаданого суб`єкта. Статтею 35 Закону України «Про запобігання корупції» передбачено, що правила врегулювання конфлікту інтересів в діяльності Президента України, народних депутатів України, членів Кабінету Міністрів України, керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, суддів, суддів Конституційного Суду України, голів, заступників голів обласних та районних рад, міських, сільських, селищних голів, секретарів міських, сільських, селищних рад, депутатів місцевих рад визначаються законами, які регулюють статус відповідних осіб та засади організації відповідних органів. Разом з тим у частині другій статті 35 Закону України «Про запобігання корупції» зазначено, що у разі виникнення реального чи потенційного конфлікту інтересів у особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи, яка входить до складу колегіального органу (комітету, комісії, колегії тощо), вона не має права брати участь у прийнятті рішення цим органом. Відповідно до пункту 1.1.2 Методичних рекомендацій щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, затвердженого рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції від 29.09.2017 № 839 (далі - Методичні рекомендації) «... депутат сільської ради в силу приписів статті 59-1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", якщо розгляд, підготовка чи прийняття рішення радою з певного питання утворює конфлікт інтересів у такого депутата, зобов`язаний самостійно публічно оголосити про це під час засідання ради, на якому розглядається відповідне питання. Контроль за дотриманням цих вимог, надання консультацій та роз`яснень покладається на постійну комісію, визначену відповідною радою». За частиною другою статті 35 Закону член колегіального органу, у разі виникнення у нього реального чи потенційного конфлікту інтересів, не має права брати участь у прийнятті рішення цим органом, а його заява про конфлікт інтересів заноситься в протокол засідання колегіального органу. Згідно з частиною першою статті 67 Закону України «Про запобігання корупції» нормативно-правові акти, рішення, видані (прийняті) з порушенням вимог цього Закону, підлягають скасуванню органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, або можуть бути визнані незаконними в судовому порядку за заявою заінтересованої фізичної особи, об`єднання громадян, юридичної особи, прокурора, органу державної влади, зокрема Національного агентства, органу місцевого самоврядування. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.03.2019 у справі №442/730/17 назвала помилковими висновки судів попередніх інстанцій, щодо відсутності підстав для скасування прийнятого рішення, де голос особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, не був вирішальним та не вплинув на правомірність прийняття цього рішення, а також, що чинним законодавством не передбачено необхідності безумовного скасування рішення органу місцевого самоврядування, прийнятого за наявності конфлікту інтересів. Отже, для встановлення порушення процедури прийняття рішення, визначальним є сам факт участі депутата у голосуванні за наявності конфлікту інтересів (незалежно потенційного чи реального), а не вплив такого голосування на прийняте рішення з урахуванням наявності кваліфікованої більшості, необхідної для прийняття позитивного рішення колегіальним органом. Прийняте в умовах реального конфлікту інтересів у одного з депутатів рішення органу місцевого самоврядування компрометує, спаплюжує таке рішення, та, як наслідок, нівелює довіру суспільства до органів місцевого самоврядування в цілому. За таких обставин Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2018 року у справі № 459/2673/16 у подібних правовідносинах, оскільки у ньому міститься помилковий висновок, що наявність потенційного або реального конфлікту інтересів не тягне за собою автоматичної недійсності прийнятих рішень колегіального органу, а лише у визначених законом випадках може вплинути на втрату правомочності органу. Аналогічна позиція Верховного Суду відображена й у постанові від 16.10.2019 у справі 445/2346/16-ц. Крім того, Верховний Суд у постанові суду від 31.10.2018 у справі №810/2500/16 звертає увагу на помилковість висновку, що стаття 67 Закону України «Про запобігання корупції» не містить імперативного припису про обов`язковість визнання незаконним та скасування такого рішення, оскільки, альтернатива у вказаній статті зазначена, виключно, щодо вибору способу оскарження рішення прийнятого за наявності конфлікту інтересів (скасування органом або посадовою особою, уповноваженою на прийняття чи скасування відповідних актів, рішень, чи визнання незаконними рішень в судовому порядку), і не передбачає іншої компетенції суду, ніж визнання такого рішення незаконним, у порядку, встановленим процесуальним законом. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 21.09.2018 у справах № 237/2574/17, № 237/2242/17. У свою чергу, відповідно до висновку Консультативної ради європейських суддів від 10.11.2017 № 20 однакове та уніфіковане застосування закону зумовлює загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність. Оскільки, п. 1.77 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882 прийнято за участі депутата Ужгородської міської ради [PERSON] в результаті корупційних адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 172-7 КУпАП у зв`язку із невиконанням останнім покладеного ст.ст. 28, 35 Закону України «Про запобігання корупції» зобов`язання щодо врегулювання конфлікту інтересів під час прийняття оспорюваного рішення, що встановлено постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.04.2017, яка в частині залишена без змін постановою апеляційного суду Закарпатської області від 11.07.2017, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позову в частині визнання незаконним та скасування пункту 1.77 рішення 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради від 09.11.2015 за №1882. Окрім цього суд враховує, що у кримінальному провадженні №42015070030000163 від 25.11.2015 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, постановлено ухвалу від 05.06.2023, за якою останню звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. У вказаній ухвалі серед іншого зазначено, що досудовим розслідуванням встановлено, що згідно з даних програмно-технічного комплексу «Віче», шляхом застосування персональних карток «Віче» за прийняття проекту рішення № 1626 за основу та в цілому проголосували 31 депутат та міський голова [PERSON] , у тому числі відсутні у сесійній залі депутати [PERSON] (пульт для голосування № 57), [PERSON] (пульт для голосування № 33), [PERSON] (пульт для голосування № 13) та [PERSON] (пульт для голосування № 49). Таким чином, за прийняття вказаного рішення фактично проголосувало 28 депутатів Ужгородської міської ради VI скликання, що складає менше половини депутатів від загального складу ради, а тому відповідне рішення Ужгородською міською радою фактично не було прийнято. Внаслідок неналежного виконання [PERSON] своїх службових обов`язків незаконно вибули з комунальної власності територіальної громади 58 земельні ділянки комунальної власності на загальну суму 13 512 682,80 грн., а саме незаконно передано у власність земельні ділянки наступним громадянам, зокрема [PERSON] земельної ділянки (кадастровий номер 2110100000:59:001:0347) площею 0,0708 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Щодо витребування земельної ділянки. Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Відповідно до ч. 5 вказаної статті органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. З аналізу наведених норм випливає, що право комунальної власності має територіальна громада, а місцева рада лише реалізовує його від імені територіальної громади. Тобто, спосіб реалізації Ужгородською місцевою радою права власності територіальної громади міста Ужгорода від імені територіальної громади повинен відповідати вимогам, передбаченим Конституцією та законами України. Крім того, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Частинами 1 та 3 статті 388 ЦК України передбачено, що Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. У постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 641/9904/16-ц вказано, що наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Суд звертає увагу, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року). Вирішуючи спір, суд має належним чином з`ясувати обставини справи та надати їм правову оцінку, з урахуванням встановлених обставин справи за допомогою «трискладового тесту» як юридичної конструкції, який є засобом перевірки необхідності втручання в права особи, вирішити конфлікт між правами та інтересами держави як власника лісів та фізичних осіб, які набули ці земельні ділянки у власність. Суд зауважує про те, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві. Отже, критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року). ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Згідно з роз`яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5, відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України....» В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, зроблено висновок, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Пунктом 2.4 Рішення Ужгородської міської ради № 1325 від 29.05.2014 [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер 2110100000:59:001:0347) площею 0, 0708 га для будівництва та обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд по [ADDRESS] та передано її у власність. 09.11.2015 п. 1.77 рішенням Ужгородської міської ради № 1882 було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер 2110100000:59:001:0347), площею 0,0708 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] [PERSON] та передано її у власність. 22.12.2015 [PERSON] видано свідоцтво на право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:59:001:0347 площею 0,0708 га по [ADDRESS] , що стверджується свідоцтвом про право власності за №50539578 від 22.12.2015 на право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:59:001:0347 площею 0,0708. Управлінням містобудування та архітектури Ужгородської міської ради було надано висновок № 3142 від листопада 2014 року про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, який розроблений Закарпатською регіональною філією ДП «Центр ДЗК». Згідно з цього висновку відведення земельної ділянки площею 0,0708 по [ADDRESS] відповідає чинній містобудівній документації. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] було погоджено Головним управлінням Держземагенства у Закарпатській області без зауважень, що потверджується відповідним висновком від 25.11.2014 № 31-709.0.2-2504/2-14. Як вбачається із вищезазначеного висновку - на спірній земельній ділянці розташоване нерухоме майно (житловий будинок) згідно зі свідоцтва про право на спадщину за законом серія ВРІ 08954, зареєстровані в реєстрі за № 3-311, свідоцтва про право на спадщину за законом серія ВРІ 089255, зареєстровані в реєстрі за № 3-312 та заяви [PERSON] про відмову від належного йому права на приватизацію земельної ділянки серії ВТР 736546, зареєстровано в реєстрі за №507. Зі свідоцтва пор право на спадщину за законом серія ВРІ 089255, зареєстровані в реєстрі за № 3-312, від 03.03.2011 видно, що спадкоємцем [PERSON] є його дружина [PERSON] . Спадкове майно складається з житлового будинку по [ADDRESS] , який належав померлому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом міської ради на підставі рішення 31.01.1975 за р. №17, зареєстрованого в КП «БТІ м. Ужгорода» за №3574 в книзі №35 за реєстраційним номером 3222489. Земельна ділянка по [ADDRESS] була виділена [PERSON] за договором надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 23.11.1956, укладеного між відділом комунального господарства виконкомом міської Ради депутатів трудящихся на підставі рішення виконкомом міської Ради депутатів трудящих ся від 06.06.1956 №303 та [PERSON] . Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 10.07.2018 [PERSON] передала належну їй на праві особистої приватної власності земельну ділянку, що розташована в [ADDRESS] , площею 0,0708 га, кадастровий номер 2110100000:59:001:0347, цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, у власність [PERSON] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка 364961523) встановлено, що земельну ділянку з кадастровим номером 2110100000:59:001:0347 площею 0,0708 га, на підставі договору дарування від 10.07.2018 відчужено [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). Окрім цього за договором дарування частки житлового будинку від 10.07.2018 [PERSON] відчужила [PERSON] відповідну частку житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Відтак враховуючи, що на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] фактично знаходиться житловий будинок, який належав покійному чоловіку відповідачки [PERSON] , земельна ділянка виділялася йому у безстрокове користування для будівництва вказаного будинку, який успадкувала остання і у якому фактично мешкала, то суд приходить до висновку, що вона не виділялась Ужгородською міською радою із земель, належних Ужгородській територіальні громаді, а [PERSON] скористалась своїм правом на отримання права власності на земельну ділянку, яка фактично знаходилася в її користуванні і володінні. Так, відповідно до оспорюваного пункту рішення [PERSON] отримала земельну ділянку у власність з формулюванням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд», однак оскільки фактично спірна земельна ділянка і так знаходиться в її користуванні і володінні, не передавалась їй із земель Ужгородської міської ради, вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей, тобто правомірно очікувала, що після оформлення відповідних правовстановлюючих документів на земельну ділянку вона набуде усіх повноважень власника та матиме змогу мирно володіти, користуватись і розпоряджатись своїм майном. Більш того наразі частина житлового будинку та власне спірна земельна ділянка, на якій житловий будинок розташований, відчужена за договором дарування [PERSON] . В цьому контексті суд зауважує, що прокурором не доведено та не обґрунтовано, що позбавлення особи майна шляхом його витребування - як захід направлений на відновлення законності у відносинах, пов`язаних із набуттям права власності на земельну ділянку, є єдиним можливим та ефективним заходом впливу для досягнення мети позову. Суд зауважує, що твердження позивача про те, що витребування спірних земельних ділянок на користь територіальної громади міста Ужгорода відповідають суспільному та/або публічному інтересу не підтверджено відповідними доказами. Так, на думку суду, таке втручання порушує справедливий баланс між вимогами загального інтересу суспільства та вимогам захисту основоположних прав людини, є явно непропорційним і покладає на відповідачку [PERSON] індивідуальний надмірний тягар, оскільки така протиправних дій по відведенню спірної земельної ділянки у приватну власність відповідачці [PERSON] не вчиняла, набула право власності на таку за чинним правочином, є власником частини житлового будинку, розміщеного на такій. Відповідачка [PERSON] не може бути позбавлена права власності за те, що територіальна громада міста Ужгорода у особі уповноважених органів та інститутів порушила правила належного урядування та принцип правової визначеності, за дотримання яких вона сама і є відповідальною. Неузгодженості та неврегульованості щодо пленарного засідання 27 сесії 6 скликання Ужгородської міської ради, яке відбулося 09.11.2015, з питань землекористування, планування та забудови території міста, судові тяжби з цього приводу, тощо, є доказом саме неналежного урядування, вина і відповідальність за які у вигляді позбавлення права власності на майно не може покладатися на відповідачів. З огляду на вищевказане позов в частині витребування від [PERSON] земельної ділянки за кадастровим номером за кадастровим номером 2110100000:59:001:0347 площею 0,0708 га на користь територіальної громади міста Ужгорода до задоволення не підлягає. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частини 1 та 3 ст. 12 ЦПК України). За приписами ч. 1 ст. 76, ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Виходячи з викладеного, суд надав правову оцінку виключно визначальним позиціям сторін у даній справі, а не абсолютно усім доводам. При цьому, суд вважає, що це не впливає на обґрунтованість даного судового рішення, а також не свідчить про неповноту дослідження судом обставин справи та доводів сторін. Враховуючи висновок суду про часткове задоволення позову, відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати у вигляді судового збору слід покласти на відповідача - Ужгородську міську раду, пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial