Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

01.06.2023 позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить поділити об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, а саме: квартиру [ADDRESS] , визнавши за нею право власності на частину квартири за [ADDRESS] (колишня Чигрина) та за відповідачем [PERSON] право власності на частину квартири за [ADDRESS] (колишня Чигрина); визнати за відповідачем [PERSON] право власності на транспортний засіб марки «Daewoo Lanos», державний номерний знак [NUMBER] , 2007 року випуску, колір: чорний, тип авто: легковий, VIN-код: [NUMBER] ; стягнути з відповідача [PERSON] на її користь в рахунок компенсації належної їй вартості частини автомобіля марки «Daewoo Lanos», державний номерний знак [NUMBER] , 2007 року випуску, колір: чорний, тип авто: легковий, VIN-код: [NUMBER] грошову суму у розмірі 48567,50 грн. Вимоги позову мотивовані тим, що з 1998 до 2022 сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу подружжям було придбано: 08.01.2008 квартиру [ADDRESS] та у травні 2008 автомобіль марки «Daewoo Lanos», державний номерний знак [NUMBER] , 2007 року випуску. У вказаний період позивач працювала на посаді юрисконсульта у Комунальному некомерційному підприємстві Миколаївської міської ради «Міська лікарня № 4» та усі зароблені нею кошти витрачалися на потреби сім`ї, у тому числі для придбання квартири та автомобіля. За спільною згодою подружжя право власності на придбане майно було зареєстроване за відповідачем. Після розлучення [PERSON] , будучи титульним власником, володіє спірним майном, користується ним на власний розсуд, у той час як позивач позбавлена такого права. Сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, у зв`язку з чим, позивачкою було подано до суду зазначений позов. Суд своєю ухвалою від 08.06.2023 зазначений позов прийняв до розгляду та відкрив провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Разом з тим суд своєю ухвалою від 08.06.2023 частково задовольнив заяву [PERSON] про забезпечення позову та наклав арешт на квартиру [ADDRESS] , у накладенні арешту на транспортний засіб «Daewoo Lanos», державний номерний знак [NUMBER] суд відмовив. 14.08.2023 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він частково визнав позовні вимоги, а саме не заперечував поділити спірну квартиру між ним та позивачкою по частки кожному. Проте заперечував щодо виплати грошової компенсації за частку транспортного засобу, набутого у шлюбі, оскільки його вартість із моменту придбання та за увесь час використання набагато менша, ніж та, яку зазначає позивачка. Крім того спірний автомобіль наразі потребує ремонту та ним не використовується. 18.09.2023 від позивачки надійшла відповідь на відзив, у якій вона підтримала позовні вимоги та просила задовольнити їх у повному обсязі. Крім того вказала, що спірний автомобіль перебуває у фактичному користуванні відповідача, є неподільним, а тому доцільно визнати за ним право власності на транспортний засіб та зобов`язати їй сплатити компенсацію вартості авто. При цьому зазначила, що будь-якого іншого розрахунку вартості спірного автомобіля відповідачем до суду надано не було. 27.09.2023 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких він просив, враховуючи неподільність спільної квартири, припинити право позивачки на частку і спірному майні (квартирі) та зобов`язати його сплатити позивачці частину її вартості. Крім того просив призначити автотоварознавчу експертизу спірного автомобіля для визначення його вартості. Суд своєю ухвалою від 11.10.2023 призначив судову автотоварознавчу експертизу транспортного засобу «Daewoo Lanos», державний номерний знак [NUMBER] , на виконання якої на адресу суду було надано висновок експерта. Суд своєю ухвалою від 27.02.2024 закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. Позивачка та її представник адвокат Бедь М.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили про їх задоволення. Відповідач та його представник адвокат Царик Р.М. в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково та просили задовольнити їх враховуючи підстави, наведенні у відзиві. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши подані документи та матеріали, висновок експерта, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, доходить до такого висновку. У судовому засіданні встановлено, що 31.01.1998 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.02.2022. За час перебування у шлюбі сторонами у справі було придбано квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 08.01.2008, зареєстрованого в реєстрі за № 15 та автомобіль марки «Daewoo Lanos», державний номерний знак [NUMBER] , 2007 року випуску, колір: чорний, тип авто: легковий, VIN-код: [NUMBER] , що не заперечується відповідачем. Згідно із копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.01.2023 № 319458164 власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] . Відповідно до реєстраційної картки транспортного засобу власником автомобіля марки «Daewoo Lanos», державний номерний знак [NUMBER] є [PERSON] . Статтею 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частинами 1, 2 статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). У частині 1 статті 63 СК України зазначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як роз`яснено в п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) - вирішуючи між подружжям спір про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Отже об`єктом права спільної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. При цьому у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами квартира [ADDRESS] , була придбана подружжям під час шлюбу, тобто є об`єктом права спільної сумісної власності, а тому підлягає поділу з визначенням рівності їх часток у праві власності. Крім того аналізуючи наведені норми закону, суд дійшов до висновку, що придбаний сторонами під час шлюбу автомобіль марки «Daewoo\~Lanos»,\~державний номерний\~знак [NUMBER] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Так частинами 1, 2 ст. 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Одним зі способів поділу спільної сумісної власності подружжя є присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини 4, 5 статті 71 СК України). Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Правовідносини, в яких позивачка просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги позивачка погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, суд доходить до висновку, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Аналогічні висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18). Згідно з висновком експерта № 23-5598 судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу від 02.11.2023 ринкова вартість автомобіля марки «Daewoo Lanos», державний номерний знак [NUMBER] , складає 72077,20 грн. Отже, враховуючи заявлені позовні вимоги, суд вважає, що спірний транспортний засіб підлягає поділу шляхом залишення в особистій приватній власності [PERSON] автомобіля марки «Daewoo\~Lanos»,\~державний номерний\~знак [NUMBER] ,та стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації вартості частки цього автомобіля у сумі 36038,60 грн. Крім того позивачкою було заявлено вимогу про стягнення з відповідача понесених нею судових витрат у розмірі 19840,00 грн., що складаються із: сплаченого судового збору у розмірі 4840,11 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн., надання та розмір яких підтверджується попереднім (орієнтовним) розрахунком судових витрат у зв`язку із розглядом справи, копією договору про надання правової допомоги від 01.02.2023 та копією акту виконаних робіт за договором про надання правової допомоги від 01.02.2023. Відповідачем було надано письмові заперечення, у яких він просив відмовити позивачці у стягненні з нього витрат на професійну правову допомогу, посилаючись на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження факту перерахунку гонорару адвокату Бедь М.І. у сумі 15000,00 грн. Крім того просив зменшити суму судового збору, яка підлягає стягненню, оскільки позивачкою така сума була необґрунтовано завищена. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно із ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Положеннями ч. 2-6 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат - учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, від 02 вересня 2020 року у справі № 329/766/18. Отже суд вважає неспроможними посилання відповідача на відсутність документів, які б підтверджували факт перерахунку позивачкою гонорару адвокату за наданні послуги, оскільки витрати на правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справу в незалежності від їх сплати. Разом з тим у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (остаточне рішення 02 червня 2014 року) зазначено, що згідно з практикою Суду, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (пункт 268). Таким чином суд доходить до переконання, що позивачкою доведено обґрунтованість витрат у сумі 15000,00 грн., пов`язаних із наданням їй професійної правової допомоги, а тому такі витрати підлягають стягненню з відповідача. Крім того позивачкою при зверненні до суду було сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 4840,10 грн. та за подання заяв про забезпечення позову у розмірі 536,80 грн. та 605,60 грн. Згідно із ч. 1, п. 1, 2 ч. 2\~ст.\~4\~Закону України\~«Про судовий\~збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до долучених до матеріалів справи доказів загальна ціна позову становить 317858,50 грн., тобто позивачкою повинно було бути сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3178,58 грн. Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Отже суд вважає за необхідне повернути [PERSON] з Державного бюджету України надлишково сплачений судовий збір у розмірі 1661,52 грн. Крім того ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з чим, враховуючи задоволення позовних вимог у повному обсязі, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 4320,98 грн., що складається із судового збору за подання позовної заяви у розмірі 3178,58 грн. та за подання заяв про забезпечення позову у розмірі 536,80 грн. та 605,60 грн. Разом з тим враховуючи положення ч. 2, 3 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на проведення автотоварознавчої експертизи у розмірі 2867,76 грн.

Outcome: approved