Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину та надання додаткового строку для прийняття спадщини в якій, з урахуванням зміни предмету позову, прохає визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я [PERSON] , серія та номер: 8-186, видане 30.03.2016, видавник Одинадцята Харківська державна нотаріальна контора на житлову квартиру [ADDRESS] , отримане на спадкове майно [PERSON] , померлого [INFO] ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я [PERSON] , серія та номер: 8-767, 06.09.2016, видавник Одинадцята Харківська державна нотаріальна контора на автомобіль марки та моделі Volkswagen Caddy, 2008 року випуску, номер шасі (кузов, рами) № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , право власності на який належало [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ТЗ [NUMBER] ; визначити позивачці додатковий п`ятимісячний строк для подання заяви до нотаріальної контори (нотаріуса) про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті її батька [PERSON] , померлого [INFO] , як пропущений з поважних причин. В обґрунтування позову позивачка зазначає, що [INFO] помер батько позивачки - [PERSON] , який на час своєї смерті проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . На день його смерті до кола спадкоємців першої черги увійшли діти померлого, тобто його діти - [PERSON] та [PERSON] . 19.09.1990 батьки позивачки [PERSON] та [PERSON] , розлучились, після чого батько, переїхав проживати в м. Харків. На час розірвання шлюбу позивачці було три роки, з цього часу вона з батьком бачилась три рази, коли їй було 17 років, він разом із своєю дружиною [PERSON] та дочкою [PERSON] приїздили до них, за місцем їхнього з матір`ю проживання та теперішнього проживання в [ADDRESS] , для зустрічі. В 2010 році позивачка із своїм сином [PERSON] приїздила в [ADDRESS] до батька та гостювала біля 7днів. Тривалий час, після даної зустрічі, вони спілкувалися з батько, але в зв`язку із втратою телефону, в якому був записаний номер телефону батька, вона втратила зв`язок, батько їй не телефонував. В подальшому [PERSON] стало відомо із переписки із [PERSON] , що батько образився на неї. Позивачка про смерть батька дізналась 24.01.2021, про що її повідомила [PERSON] , через соціальну мережу «Інстаграм». Крім того, сестра повідомила її про те, що квартиру батька, яка розташовувалась за адресою [ADDRESS] , продали, в зв`язку із його хворобою. 27.04.2023 із Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вона дізналась, що відповідачка прийняла спадщину на спадкове майно - житлову квартиру в [ADDRESS] і ця квартира станом на 27.04.2023 перебуває у власності відповідачки. [PERSON] умисно не повідомила про смерть батька її та нотаріуса, та прийняла спадщину, оформивши на себе право власності на усе спадкове майно батька. В порушення положень ст. 63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус після одержання повідомлення про відкриття спадщини від [PERSON] , не повідомила про це всіх спадкоємців. Відповідачка умисно приховала факт її існування, не повідомивши нотаріуса про наявність інших спадкоємців, що призвело до того, що позивачка не мала можливості приїхати на поховання батька і фактично позбавила її права на частку спадщини після смерті батька. Оскільки, позивач з батьком жили далеко один від одного, а саме: батько в м Харків, а вона в м. Гайсин Вінницької області, та між ними були непорозуміння пов`язані із проблемами в сім`ї [PERSON] , батько не зміг їй пробачити, що вона повернулась до чоловіка, а тому не відповідав на її листи, та як наслідок вони втратили зв`язок, а тому їй не було відомо ні про його хворобу, ні про його смерть. Приїхати провідати батька також не було можливості, оскільки на її утриманні перебували двоє малолітніх дітей, та вона перебувала в скрутному фінансовому становищі. Таким чином вона не звернулась у встановлений строк із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини, оскільки до 24.01.2021 вважала батька живим. За викладеного просила суд визнати такі обставини поважними. Відповідачка, не погодившись із позовною заявою, подала відзив в якому зазначила, що переписка в соціальній мережі «Інстаграм» не може бути доказом у такому вигляді, оскільки з неї не можливо встановити ідентифікувати авторів повідомлень, час та їхню дату. Жодних доказів на те, що відповідачка свідомо не повідомила позивачку та нотаріуса є недоведеними та безпідставними. Необізнаність позивача про факт смерті батька не є об`єктивними та непереборними труднощами з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. Пропуск спадкоємцем строку для прийняття спадщини без поважних причин не свідчить про наявність у такого спадкоємця порушеного, невизнаного чи оспорюваного права, яке підлягає захисту в судовому порядку. За викладеного просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та стягнути судові витрати на правничу допомогу. Позивачка [PERSON] подала заяву про зміну предмета позову, а саме окрім заявлених позовних вимог прохала визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я [PERSON] , серія та номер: 8-767, 06.09.2016, видавник Одинадцята Харківська державна нотаріальна контора на автомобіль марки та моделі Volkswagen Caddy, 2008 року випуску, номер шасі (кузов, рами) № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , право власності на який належало [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ТЗ [NUMBER] , посилаючись на те, що після ознайомлення зі спадковою справою встановлено, що крім квартири померлому належав ще й автомобіль. В свою чергу відповідачкою [PERSON] подано додаткові пояснення в яких додатково зазначено, що жодних перешкод як в первісній позовній заяві так і заяві про зміну предмета позову у позивача не було потреби безпосереднього приїзду до м. Харкова для вирішення питання для подання заяви про прийняття спадщини, маючи можливість реалізувати свої спадкові права шляхом подання заяви про прийняття спадщини засобами поштового зв`язку. Також зазначено, що на дату відкриття спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] у нотаріуса був відсутній доступ до Єдиного державного демографічного реєстру, оскільки такий доступ був наданий нотаріусам 11.07.2023 на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Порядок доступу нотаріусів до Єдиного державного демографічного реєстру. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 14.06.2023 позовну заяву було залишено без руху Ухвалою суду від 10.07.2023 відкрито провадженні в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та витребувано у П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] . В судовому засіданні 09.11.2023 суд ухвалив прийняти заяву про зміну предмета позову та долучити її до матеріалів справи. 29.11.2023 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи до судового розгляду. В суді позивач [PERSON] та її представник - адвокат Човганюк А.М. прохали позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав викладених в уточненій позовній заяві. Позивачка вказала, що не мала можливості подати заяву про прийняття спадщини після смерті батька, посилаючись на те, що не знала про смерть батька та перебуванні на її утриманні неповнолітніх дітей. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні у задоволені позовних виомг прохали відмовити повністю та стягнути з позивачки витрати на правову допомогу в розмірі 11000 грн. 00 коп. Відповідачка зазначила, що в неї є номер телефону за яким вона зареєстрована в соціальній мережі Інстаграм, однак під ніком «лера кайдалова» у соціальній мережі Інстаграм не була зареєстрована, переписку, яка була у 2021 році не пам`ятає. Із позивачем познайомилась коли до неї надійшла позовна заява, до цього позивачку не пам`ятає. Фотографії, які до відповідачки надійшли поганої якості, через що вона не може нікого впізнати. Їй не було відомо що у батька була ще донька, окрім неї. Батько про іншу доньку не розповідав, у зрілому віці з позивачкою не зустрічались. Суд, заслухавши учасників справи, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Згідно з ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [INFO] народилась [PERSON] Батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (т.1 а.с.26). Після реєстрації шлюбу 27.01.2008 з [PERSON] дружині присвоєно прізвище [PERSON] (т.1 а.с.25). Відповідно до рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 11.09.2019 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (т.1 а.с.23-24). 28.10.2020 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище [PERSON] , що вбачається з свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (т. 1 а.с.21). [INFO] народилась [PERSON] Батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (т.1 а.с.170). Батько позивачки [PERSON] та відповідачки [PERSON] - [PERSON] помер [INFO] в м. Харкові про що зроблений відповідний актовий запис № 9856, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (т.1 а.с.30). З наданої копії спадкової справи вбачається, що померлий [INFO] [PERSON] у зареєстрованому шлюбу не перебував. 04.12.1991 між ним та [PERSON] шлюб розірвано, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про розірвання шлюбу (т.1 а.с.181). Відповідно до довідки КП «Жилкомсервіс» на момент смерті 23.06.2015 [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Також за зазначеною адресою зареєстрована його донька [PERSON] , [INFO] (т.1 а.с.177). Померлому [PERSON] за життя на підставі свідоцтва про право власності на житло належала квартира [ADDRESS] (т.1 а.с.197). Крім того, [PERSON] мав у власності автомобіль «Volkswagen Caddy», 2008 року випуску, номер шасі (кузов, рами) № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] (т.1 а.с.202). [PERSON] 15.10.2015 звернулася до Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (т.1 а.с.164). На підставі заяви [PERSON] 15.10.2015 нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори заведено спадкову справу до майна померлого [INFO] [PERSON] (т.1 а.с.164). 30.03.2016 [PERSON] звернулась до Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно (т.1 а.с.189). 30.03.2016 державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори Литвиненко Ю.Ю. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 8-186, відповідно до якого [PERSON] успадкувала після [PERSON] квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 198). 06.09.2016 [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстровано в реєстрі за № 8-767 після смерті [PERSON] . Згідно з вказаним вище свідоцтвом, спадковим майном є автомобіль «Volkswagen Caddy», 2008 року випуску, номер шасі (кузов, рами) № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . Позивачка [PERSON] 30.05.2023 подала заяву до П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори в якій зазначила, що бажає прийняти спадщину за законом після смерті батька [PERSON] (т.1 а.с.208). Завідувач П`ятої Харківської міської державної нотаріальної контори Зімницька В. листом від 02.06.2023 за вих. № 1161/02-14 повідомила [PERSON] , що нею як спадкоємцем у встановлений законом строк до нотаріальної контори ніяких заяв подано не було, а тому відповідно до ст. 1272 ЦК України вона вважається таким спадкоємцем, що не прийняв спадщину (т. 1 а.с.223). Допитана в якості свідка позивачка [PERSON] в суді дала покази, що про смерть батька вона дізналася 24.01.2021 з переписки в соціальній мережі Інстаграм зі своєю сестрою, відповідачкою по справі - [PERSON] . Позивачка була впевнена що це дійсно її сестра, через те, що відповідачка вказувала такі моменти із життя позивачки з батьком, які могла знати тільки сім`я позивачки і сама відповідачка. У переписці [PERSON] зазначила що батько помер. Оскільки із позивачкою у неї не було зв`язку повідомити про смерть батька не було можливості. За час життя батька, останній приїжджав до м. Гайсину, і вони разом проводили час. В подальшому підтримували зв`язок, листувалися, телефонували один одному. Батько разом з відповідачкою приїжджали до м. Гайсин до позивачки додому, потім їздили на море. Вона приїжджала до батька у м. Харків, де святкували разом новий рік у його квартирі, також приїжджала до нього разом із своїм сином. Після 2010 року з батьком підтримували зв`язок у телефонному режимі. У 2015 році через те, що колишній чоловік позивачки її побив, телефон розбився та втратився номер телефону батька. Останній сам не телефонував. Позивачка писала йому листи, які надходили, однак відповіді на них не отримувала. Адреса проживання її ніколи не змінювалася. Відповідачка могла повідомити про смерть батька позивачку, адреса проживання та номер телефону були їй відомі. Відповідачка та позивачка спілкувалися? відвідували один одного, багато фотографувалися. Спілкувалися в соціальній мережі Інстаграм нормально до моменту поки позивачка не дізналась з Реєстр прав власності на нерухоме майно, що відповідачка вводила її в оману, через те, що квартира не була продана. Останній раз бачилися із відповідачкою коли позивачці було десь 11 років. Головною підставою неможливості подання заяви про вступ у спадщину є те що позивачка не знала про смерть батька і фактично не могла це зробити, оскільки на її утриманні перебувають неповнолітні діти, яких вона доглядає. Свідок [PERSON] в суді дала покази, відповідно до яких [PERSON] , який є батьком сторін по справі, був її чоловіком, з яким вона перебувала у шлюбі з 1986 року до 1990 року. Від даного шлюбу у них народилась донька - позивачка по справі. Після розлучення вони проживали в різних місцях, проживала у м. Гайсин, а [PERSON] у Мурманській області. Адреса її проживання разом з донькою ніколи не змінювалася. [PERSON] виплачував аліменти на доньку. Спочатку аліменти надходили із Мурманської області, оскільки він проходив там службу, а потім аліменти надходили із м. Харкова, приблизно із 1990 року по 1991 рік. Після розірвання шлюбу [PERSON] спілкувалися з донькою [PERSON] , яка на той час ходила до дитячого садочку, він приїжджав до м. Гайсин, спілкувалися по телефону а потім приїжджав разом з донькою - відповідачкою по справі до м. Гайсин та вони їздили до моря, це було десь у 2003 році. Є фотографії, які це підтверджують. Позивачка приїжджала до батька до м. Харкова на святкування нового року. Потім сама позивачка із своїм сином їздила до батька та проживали у його квартирі разом із ним, відповідачкою та його новою дружиною. Останній раз позивачка їздила до батька у 2010 році. Вона спілкувалася із батьком по телефону. У 2015 році [PERSON] загубили свій телефон. Точну адресу, де проживав чоловік вона знала. Всі дані про факт смерті батька та все інше знає зі слів доньки, якій надала інформацію відповідачка. [PERSON] підтримувала зв`язок із батьком до 2015 року. Допитана в якості свідка [PERSON] в судовому засідання пояснила, що [PERSON] був її цивільним чоловіком. Їй не було відомо, що він раніше перебував у шлюбі з іншої жінкою та що у них була дитина. Вона їздила разом із чоловіком до Вінницької області декілька разів, він знайомив її з батьками, також їздили на їх поховання. Позивачка до них не приїздила. Номеру телефону позивачки їй не відомий та з днем народження в телеграмі вона нікого не вітала. Судом були надані свідку фотографії. На фотографіях свідок впізнала тільки дідуся відповідачки, жінок зображених на фотографіях вона не знає. Також, свідок зазначила, що не пам`ятає, щоб [PERSON] із позивачкою у 2003 році їздили на море. Чи сплачував цивільний чоловік аліменти на першу дитину їй не відомо. Жодних телеграм від позивачка до [PERSON] не приходили. З [PERSON] вони проживали до 2015 року, однак в різних квартирах та мали окремий бюджет. З урахуванням вищенаведеного, суд вважає зазначити наступне. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. У разі відсутності такої згоди, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ст. 1272 ЦК України). Частиною 3 ст. 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Аналіз вищезазначеної норми закону свідчить про те, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, правила ч. 3 ст.1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року N 6-1320цс17. Пленум Верховного Суду України у п. 24 своєї Постанови №7 від 30.05.2008 р. "Про судову практику у справах про спадкування" зазначив, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому ст. 1269 ЦК України, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину. Крім цього, позов про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини подається: 1) у разі відсутності письмової згоди всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, на подання спадкоємцем, який пропустив шестимісячний строк, заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори; 2) у разі пропуску шестимісячного строку подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори та відсутності інших спадкоємців, які прийняли спадщину та могли б дати письмову згоду на подання цієї заяви. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1-2 ст. 83ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. З матеріалів справи встановлено, що за життя спадкодавець [PERSON] своїм майном не розпорядився. Після його смерті належне останньому майно успадкувала донька [PERSON] за законом. В судовому засіданні та в позовній заяві позивачка зазначила, що не зверталась із заявою про прийняття спадщини через необізнаність про смерть батька, оскільки тривалий час не спілкувалась із ним через непорозуміння, які склались між ними. Крім того, приїхати до нього не мала можливості через віддаленість місця проживання позивачки від місця проживання батька та перебування на її утриманні малолітніх дітей. Окрім того, вона мала скрутне матеріальне становище. У постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20 (провадження № 61-14038св20) зазначено, що не спілкування позивача зі спадкодавцем внаслідок неприязних відносини між ними, а також необізнаність спадкоємця про факт смерті батька не є об`єктивними та непереборними труднощами, з якими закон пов`язує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. Саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку. Суд вислухавши учасників справи, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи встановив, що звертаючись до суду із даним позовом [PERSON] не надала належних та допустимих доказів того, що не подання у встановлені законом строки до нотаріальної контори письмової заяви про прийняття спадщини було пов`язано з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для неї на вчинення дій щодо прийняття спадщини у встановлений законом строк, у зв`язку з чим позивач не виконала свій процесуальний обов`язок із доведення тих обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, необізнаність про смерть спадкодавця та перебування на утриманні малолітніх дітей не є поважною причиною для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 635/4551/18, від 27.05.2020 у справі № 336/1127/17, від 30.06.2020 у справі № 431/5782/17, від 03.03.2021 у справі № 145/148/20, від 01.06.2022 у справі № 148/1805/20, від 20.09.2023 у справі № 638/16540/20, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. Крім того, помилковим є посилання позивачки на визнання причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини поважними, з огляду на невжиття нотаріусом заходів відповідно до ст.63 Закону України «Про нотаріат» щодо повідомлення позивачки про відкриття спадщини після смерті її батька, оскільки позивачка є спадкоємицею за законом першої черги і здійснення нею права на спадкування (прийняття спадщини) шляхом звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини (у випадку не проживання разом із спадкодавцем на час його смерті) не залежить від вчинення чи невчинення дій іншими особами (іншим спадкоємцем, нотаріусом). Щодо позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності за законом виданих на ім`я [PERSON] , суд зазначає таке. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (ст. 1301 ЦК України). При цьому, у постановах Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18), від 31.01.2022 у справі № 326/1511/20 (провадження № 61-18464св21, викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Позивачем не надано посилань на докази, які б свідчили про те, що відповідачка не мала права на спадкування за змістом ст. 1224 ЦК України. Таким чином, правом на оспорення свідоцтва про право на спадщину іншого спадкоємця наділяється особа, яка має право на спадкування (прийняла спадщину у встановленому законом порядку) та це право порушується іншою особою, що отримала відповідне свідоцтво на спадщину. Оскільки позивачці відмовлено у задоволенні позову про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті батька, вона вважається такою, що не прийняла спадщину, а тому видача відповідачці свідоцтва про право на спадщину, права [PERSON] не порушено й правові підстави для визнання недійсними оспорюваних свідоцтв про право на спадщину за законом відсутні. Крім того, не було підстав і для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом навіть і при наданні спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки такий строк надається тільки для подання ним заяви про прийняття спадщини нотаріусу. За викладених обставин суд не вбачає порушення прав [PERSON] видачею оспорюваних свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру та свідоцтва про право на спадщину за законом на автомобіль. Отже заявлені позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Відповідачка у відзиві на позовну заяву, в заяві про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та у судовому засіданні прохала стягнути витрати на правову допомогу з [PERSON] на її користь. За вимогами ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, яка регламентує витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідачкою для підтвердження понесених нею витрат на професійну правничу допомогу надані: договір про надання правової допомоги № 11/07, укладений 11.07.2023 між нею та адвокатом Ладуренко А.О., гонорар адвоката та порядок розрахунків від 17.07.2023, 24.07.2023, 08.11.2023, 27.11.2023, 18.01.2024, акт приймання - передачі наданих послуг № 1 до Договору про надання правової допомоги № 11/07 від 11.07.2023, платіжну інструкція № @2PL130909 на суму 3000 грн. 00 коп., акт приймання - передачі наданих послуг № 2 до Договору про надання правової допомоги № 11/07 від 11.07.2023, платіжну інструкція № @2PL586570 від 27.07.2023 на суму 2000 грн. 00 коп., акт приймання - передачі наданих послуг № 3 до Договору про надання правової допомоги № 11/07 від 11.07.2023, платіжну інструкція № 238887779 від 10.11.2023 на суму 2000 грн. 00 коп., акт приймання - передачі наданих послуг № 4 до Договору про надання правової допомоги № 11/07 від 11.07.2023, платіжну інструкція № @2PL911457 від 29.11.2023 на суму 2000 грн. 00 коп., рахунок-фактуру № 1 від 18.01.2024 про надання правової допомоги №11/07 від 11.07.2023 на суму 2000 грн. 00 коп., платіжну інструкція № @2PL348462 від 18.01.2024 на суму 2000 грн. 00 коп. (т. 2 а.с.85-98). Частинами 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При цьому, частиною 3 вказаної статті передбачено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Як зазначено у постанові Великої Палати ВС від 15 жовтня 2019 року (справа № 904/4507/18), домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин між якими і може розглядатися питання щодо обов`язковості такого зобов`язання. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 24.01.2014 року, заява №19336/04, § 268). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката Кумечко М. С. в сумі 11 000 грн. є співмірним із складністю справи, виконаною адвокатом роботою, часом, витраченим ним на виконання робіт, обсягом наданих послуг та не вбачає підстав для їх зменшення. З огляду на викладене, беручи до уваги положення ст.ст.133, 137 ЦПК України, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення з позивача [PERSON] витрат, пов`язаних з правничою допомогою на користь [PERSON] у розмірі 11 000 гривень. Положеннями ч. 1, п. 2 ч. 2 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові на позивача. Таким чином, оскільки у позовних вимога [PERSON] відмовлено судові витрати покладаються на позивачку.

Outcome: approved