Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою у якій вказує, що 03.04.2007 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено усний договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якої останній взяв в борг грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США на фінансування будівництва квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] для проведенням ремонтних робіт та облаштування (меблювання). За користування коштами [PERSON] зобов`язувався сплачувати проценти в розмірі 10% річних, вся сума боргу мала бути повернута позивачу до 03.04.2017 року. Позивач у позові зазначає, що незважаючи на досягнуті між сторонами усні домовленості в частині способу та строків сплати отриманої [PERSON] загальної суми боргу, станом на день подання позову, жодних коштів в рахунок погашення наявної заборгованості останнім сплачено не було. Просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за позикою по розписці від 03.04.2007 року в розмірі 100 000 (сто тисяч) доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 13.01.2020 року становить 2396770 (два мільйони триста дев`яносто шість тисяч сімсот сімдесят) гривень, проценти в розмірі 10% річних від суми боргу за користування грошовими коштами в розмірі 100 000 (сто тисяч) доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 13.01.2020 року становить 2396770 (два мільйони триста дев`яносто шість тисяч сімсот сімдесят) гривень, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 16684,93 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 13.01.2020 року становить 399899 (триста дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот дев`яносто дев`ять) гривень 40 (сорок) копійок. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 17 січня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 03 червня 2020 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено [PERSON] . Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 03 червня 2020 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 25 червня 2021 року у справі призначено судово-технічну експертизу документів, провадження у справі зупинено. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 21 квітня 2023 року провадження у справі поновлено та призначено до судового розгляду. В судовому\~засіданні представник\~позивача\~ [PERSON] \~-\~ [PERSON] позовні вимоги позивача підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві, просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 03 квітня 2007 року в розмірі 100\~000 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 13.01.2020 року становить 2\~396\~770 грн., проценти в розмірі 10% річних від суми боргу за користування грошовими коштами в розмірі 100\~000 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 13.01.2020 року становить 2\~396\~770 грн., три проценти річних від простроченої суми в розмірі 16\~684,93 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 13.01.2020 року становить 399\~899, 40 грн. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача визнала повністю, просила суд позов задоволити. Додатково зазначила, що відповідачем [PERSON] до суду було подано відзив, у якому він підтвердив отримання коштів у борг, проти задоволення позову не заперечує. Крім того, представник відповідача пояснила, що відповідач [PERSON] не заперечує існування даного боргу, не заперечує свій обов`язок по поверненню позики та сплати процентів за користування коштами. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засідання суду пояснила, що відповідач [PERSON] уклав договір позики у формі розписки із [PERSON] та отримав у борг 100\~000 доларів США не в інтересах сім`ї. Згоди на укладення даного правочину вона не надавала, про існування розписки дізналася в жовтні 2019 року під час розгляду цивільної справи про поділ майна подружжя. Зазначила, що для купівлі квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] вона та її чоловік [PERSON] отримали кредит в банку, квартири купували приблизно в 2011-2012 роках. Вказала, що розписка є підробленою та виготовленою не 03 липня 2007 року, а пізніше, перед зверненням позивача [PERSON] до суду. Суд, заслухавши представника позивача [PERSON] - [PERSON] , представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON] - [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, а тому підлягають до задоволення з наступних підстав: Як було встановлено в судовому засіданні, 03 квітня 2007 року відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошову позику в розмірі 100 000 доларів США для купівлі квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] , проведення в них ремонтних робіт та облаштування (меблювання). На підтвердження цього відповідачем [PERSON] було складено розписку. За користування наданими грошовими коштами відповідач [PERSON] зобов`язався сплачувати проценти в розмірі 10% річних від суми боргу. Зі змісту розписки вбачається, що відповідач [PERSON] зобов`язався повернути отримані грошові кошти до 03 квітня 2017 року. Однак, відповідач [PERSON] неналежним чином поставився до виконання ним своїх зобов`язань, грошові кошти в строк зазначений в розписці не\~повернув.Станом на 03 квітня 2017 року загальна сума заборгованості [PERSON] перед [PERSON] складає 200 000 доларів США з яких: розмір заборгованості за договором позики 100 000 доларів США та розмір процентів за договором позики 100 000 доларів США. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 грудня 2023 року по справі №569/8105/20 відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики (розписки) від 03 квітня 2007 року. Рішення суду набрало законної сили 12 січня 2024 року. Відповідно до ч.1 ст.509\~ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 1 ст.526\~ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно до ч.1 ст.610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст.611\~ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У силу вимог ч.1 ст.612\~ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Як роз`яснив Верховний суд України у Постанові від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отримані у позику грошові кошти на теперішній час відповідачем позивачу не повернуті. Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] на час написання розписки мав в користуванні грошові кошти, належні позивачу [PERSON] , та сторони дійшли обопільної згоди про те, що такі кошти будуть перебувати у користуванні відповідача певний час, про що складено відповідну розписку, зазначене підтверджує факт укладення договору позики між ними та його умови, а тому наявні підстави для стягнення боргу. З матеріалів справи вбачається, що взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав в повному обсязі, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути борг за договором позики від 03 квітня 2007 року в розмірі 100 000 доларів США. В Постанові Великої Палати Верхового суду від 16 січня 2019 року (справа №464/3790/16-ц) зроблений наступний висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має\~право ухвалити\~рішення про\~стягнення грошової\~суми в\~іноземній валюті.\~При цьому,\~з огляду\~на положення\~ч.1\~ст.1046Цивільного кодексу України, а також ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу\~України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. З цього приводу Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, яку викладено у постанові від 04.07.2018 в справі № 14-134цс18 вказавши, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Як вбачається із правової позиції, що викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 по справі №373/2054/16-ц, за змістом ч.1 ст.1046 Цивільного кодексу\~України позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості. За правилами ч.1 ст.1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.192\~ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. Суд не вбачає підстав відступати від вищевикладеної правової позиції та приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача боргу по розписці від 03.04.2007 року у розмірі 100 000 доларів США. Відповідно до ст.1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Розпискою про отримання коштів від 03.04.2007 року сторони погодили, що відповідач сплачує позивачу проценти в розмірі 10% річних від суми боргу. Суд вважає обґрунтованою позовну вимогу про стягнення з відповідача в користь позивача 10 % річних від простроченої суми зобов`язання, які виникли між сторонами на підставі позики від 03.04.2007 року, у розмірі 100 000 доларів США, а тому приходить до висновку про задоволення і цієї позовної вимоги. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього кодексу. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене ч.2 ст.625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Ч.2 ст.625 ЦК України прямо передбачено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення, а відтак до стягнення також підлягає нарахування 3% річних в розмірі 16 684,93 доларів США. Згідно до ч.1 ст.79\~ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 та ч.2 ст.80\~ЦПК України встановлено, що достатніми є докази,які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1 ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати по справі по сплаті судового збору в розмірі 10 510 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved