Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом в якому просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу між позивачем та відповідачем укладений 07.09.2021 року; стягнути з ТОВ «Везем Шиппінг» на її користь суму сплаченого авансу у розмірі 136\~632,40 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 31\~439,62 грн., пеню в розмірі 1\~287\~077,21 грн., а всього 1\~455\~149,23 грн.; стягнути з ТОВ «Везем Шиппінг» на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8\~000,00 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що у вересні 2021 року [PERSON] для особистих потреб та потреб членів своєї родини вирішила придбати легковий автомобіль. Здійснюючи пошуки потрібної моделі в мережі Інтернет, позивач знайшов оголошення про продаж ТОВ «Везем Шиппінг» автомобіля потрібної їй марки. З метою придбання автомобіля в найкоротший термін, позивач зателефонувала до відповідача, де позивачеві запропонували укласти договір. Необхідність укладення договору відповідач обґрунтував необхідністю транспортування автомобіля з іншого міста, в якому він знаходиться на складі відповідача та зазначив, що після внесення позивачем оплати за виставленим рахунком, ним будуть надані відповідні послуги з підбору авто на аукціоні в США, з доставки в Україну та розмитнення. Договір послуг відповідач вислав позивачу поштою на адресу міста проживання, який було підписано позивачем та відправлено на адресу відповідача. Таким чином, 07.09.2021 року між позивачем та відповідачем укладено договір, згідно з умовами якого позивач доручив відповідачу, а відповідач зобов`язався надати послуги з підбору, огляду, бронювання та послуг із забезпечення придбання, перевезення, транспортного оброблення та розмитнення транспортного засобу строк поставки транспортного засобу сторони визначили відповідно до розумних термінів на здійснення щодо поставки аналогічних товарів, але не може перевищувати шість місяців. Отже не пізніше ніж до 07.03.2022\~року. На виконання зазначеного договору 07.09.2221 року позивачем сплачено на користь відповідача грошові кошти в розмірі 16\~086,00 грн., та 120\~546,40 грн., всього по договору та виставленим рахункам позивач сплатила 136\~632,40 грн. Крім того, як виявилось пізніше, транспортний засіб відповідач взагалі не оплатив та не викупив до теперішнього часу, що робить неможливим виконання в подальшому умов договору з боку відповідача. Відповідно до пункту 1.6. договору, на теперішній час, термін дії договору закінчився, позивач сплатив кошти, але відповідач свої зобов`язання не виконав. Позивачем неодноразово були ініційовані спроби вирішити конфлікт з відповідачем у позасудовому порядку шляхом усного спілкування, однак відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав. ТОВ «Везем Шиппінг» як суб`єкт господарювання, не спеціалізується на торгівлі транспортними засобами, а спеціалізується на посередництві у торгівлі іншими товарами та товарами широкого асортименту, тому укладаючи з [PERSON] договір, найменований як договір послуг, зазначаючи у ньому зобов`язання поставити товар, власником якого є ТОВ «Везем Шиппінг» не є, відповідач вчинив умисні дії із введення позивача в оману щодо предмету договору. Включивши до договору положення про умови щодо строку поставки товару до 07.03.2022 року, відповідач у такий протиправний спосіб заволодів можливістю користуватися коштами позивача протягом тривалого терміну, без будь-яких договірних правових наслідків для себе. При цьому не вчиняв дій передбачених п.1.1. самого договору, та не набув і в подальшому права власності на майно, яке зобов`язався продати позивачу. Як вбачається з розрахунок вартості автомобіля, який був наданий відповідачем, розрахунок складається з наступного: вартість лоту + аукціонний збір; доставка суша + море; брокерські послуги; вигрузка з порту; розмитнення; дилерські послуги; сертифікація. Отже, відповідач не мав на меті здійснювати продаж належного йому транспортного засобу. Його метою було надання послуг, які зазначені в розрахунку вартості як «Дилерські послуги», чим відповідач також ввів в оману позивача. Договір послуг укладений між сторонами, є нікчемним через введення позивача в оману щодо істотних його умов. Сплачена позивачем сума коштів підлягає поверненню позивачу у повному обсязі. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача суму інфляційних втрат та пеню. 14.06.2023 року ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 19.01.2024 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилась, до суду подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Заяв, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Крім того, сторона відповідача не скористалась своїм правом та не подала до суду відзив на позовну заяву. Суд за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. 07.09.2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» (виконавець) та [PERSON] (замовник) укладено договір №150564 згідно умов якого, за цим договором замовник доручає виконавцеві, а виконавець бере на себе зобов`язання з надання послуг з підбору, огляду, бронювання та послуг із забезпечення придбання, перевезення, транспортного оброблення та розмитнення автотранспортного засобу. Строк поставки товару визначається сторонами відповідно до розумних термінів на здійснення поставки щодо аналогічних товарів але не може перевищувати шість місяців (п.1.1., 1.6.). Відповідно до п.2.3. договору №150564, з метою виконання умов договору для здійснення підбору, огляду та бронювання виконавцем, замовник відповідно до виставленого виконавцем рахунку здійснює оплату, що за домовленістю сторін становить 16\~086,00 грн., у тому числі ПДВ 2\~681,00 грн. на розрахунковий рахунок виконавця вказаний в договорі, одразу з моменту укладення цього договору. Підбір, огляд та бронювання товару здійснюється тільки після оплати платежу. Підтвердження здійснення підбору, огляду та бронювання товару виконавцем є підписання сторонами акта виконаних робіт, два підписані виконавцем примірника якого надсилаються замовнику для підписання в день здійснення підбору, огляду та бронювання товару. Неповернення одного підписаного примірника замовником протягом п`яти календарних днів з моменту його отримання, за відсутності письмових претензій до виконавця, є підтвердженням належного виконання послуг з підбору, огляду та бронювання товару. Згідно до п.6.1. договору №150564, даний договір набуває чинності з моменту підписання його обома сторонами та діє до його повного виконання. Відповідно до копії квитанції №0.0.2263504696.1 від 13.09.2021 року, [PERSON] сплатила на рахунок ТОВ «Везем Шиппінг» 120\~546,40 грн. за транспортний засіб, а саме авто б/у «FORD», 2012 року випуску. Згідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 3 статті 203\~ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 204 ЦК України, закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 року у справі №905/1227/17 (провадження №12-112гс18). Частиною 1 статті 628\~ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно до ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч.1 ст.901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Статтею 903 ЦК України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно до положень статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Тлумачення статті 230\~ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Такий висновок міститься в постанові Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 14.03.2019 року по справі №755/3903/17. Відповідно до ст.17 Закону України «Про захист прав споживачів», за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Згідно до статей 18 та 19 Закону України «Про захист прав споживачів», установлюють самостійні підстави недійсності договору. Відповідно до\~ст.18\~ Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими; умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача; несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним; положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до частини 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», недійсними є правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно з частиною 1 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика включає наступне: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. У постанові від 08.06.2016 року справа №6-330цс16 Верховний Суд України, проаналізувавши норму ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», дійшов висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. У висновку щодо застосування норми права, викладеному у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року справа №390/34/17, зазначається, що добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] маючи намір придбати автомобіль «FORD», рік випуску 2012, уклала з ТОВ «Везем Шиппінг» договір №150564 від 07.09.2021 року, та відповідно до умов якого позивачем на рахунок відповідача були перераховані грошові кошти у розмірі 120\~546,40 грн., однак в відповідачем обумовлені договором строки договір не виконаний, сплачені позивачем кошти не повернуті. За правилами ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, будь-яких доказів того, що транспортний засіб, який є предметом спірного договору, не належить відповідачу і він не набув на нього права власності, відповідно до договору, суду не надано. Разом з тим, зміст спірного договору не свідчить про будь-який дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін, будь-яких умов, що завдавали б шкоди позивачу, як споживачу, також не вбачається. Крім того, у позові зазначено як про нікчемність спірного договору, так й про його недійсність. Нікчемність договору обґрунтована тим, що він укладений через введення позивача в оману щодо істотних його умов, однак, як вбачається з досліджених судом доказів, підстави для висновку, що істотні умови спірного договору (предмет, ціна, порядок розрахунків, термін дії тощо) будь-яким чином вводили позивача в оману, відсутні. Таким чином, позивач не довів належними і допустимими доказами, як те, що відповідач ввів її в оману та здійснював нечесну підприємницьку діяльність при укладенні оспорюваного договору, так і те, що умови, укладеного між сторонами були несправедливими. З огляду на зазначене, у задоволенні заявлених позивачем вимог щодо визнання недійсним, укладеного між сторонами договору №150564 від 07.09.2021 року, слід відмовити. Разом із тим, відповідно до умов договору №150564, строк поставки транспортного засобу сторони визначили відповідно до розумних термінів на здійснення щодо поставки аналогічних товарів, але не може перевищувати шість місяців, тобто не пізніше ніж до 07.03.2022 року Статтею 526\~ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до статей 610, 611\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст.629\~ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 546\~ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі статтею 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, і одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку невиконання зобов`язання. Правила статті 570 ЦК України, поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] просить стягнути з ТОВ «Везем Шиппінг» суму сплаченого авансу у розмірі 136\~632,40 грн., однак відповідно до матеріалів справи та поданих доказів, позивачем на рахунок відповідача сплачено аванс у розмірі 120\~546,40 грн., що підтверджується копією квитанції №0.0.2263504696.1 від 13.09.2021 року. Таки чином, сплачена позивачем сума в розмірі 120\~546,40 грн. є авансом, а тому за законом підлягає поверненню особі, яка її сплатила. Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах Верховного Суду від 27.02.2019 року у справі №639/9339/16ц, від 01.09.2020 року у справі №522/15584/17, від 17.06.2021 року у справі №711/5065/15-ц. Щодо вимог про стягнення пені у розмірі 1\~287\~077,21 грн. на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд дійшов до наступного. У разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі (абзац перший частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»). Тлумачення абзацу першого частини п`ятої статті 10\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» свідчить, що цей абзац застосовується до договорів підряду та договорів про надання послуг, та не поширюється на договори купівлі-продажу майнових прав. Відповідно прострочення зобов`язань, що виникли із договору підряду або договору про надання послуг зумовлює нарахування пені у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги) або в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04.08.2021 у справі №587/823/19. Суд відповідно до положень ст.13 ЦПК України, розглядає справу в межах заявлених вимог. Оскільки договір №150564 від 07.09.2021 року, за його змістом фактично є договором купівлі-продажу, а тому не є договором, визначеним у наведеній нормі права, вимоги про стягнення пені на підставі ч.5 ст.10\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» задоволенню не підлягають. Щодо вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 31\~439,62 грн., суд дійшов до наступного. Відповідно до положення статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною 2 статті 625\~ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки ТОВ «Везем Шиппінг» до 07.03.2022 року не виконало зобов`язання за договором №150564 від 07.09.2021 року, то у нього з 08.03.2022 року виник обов`язок з повернення авансового платежу, який був сплачений [PERSON] у розмірі 120\~546,40 грн. Однак доказів того, що ТОВ «Везем Шиппінг» повернуло кошти, які були сплачені позивачем за умовами договору №150564 від 07.09.2021 року матеріали справи не містять, тому відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати. Разом з тим, суд не погоджується з наданим [PERSON] розрахунком інфляційних втрат у розмірі 31\~439,62 грн., оскільки позивачем здійснено даний розрахунок з урахуванням суми боргу у розмірі 136\~632,40 грн., а тому враховуючи підтверджений позивачем авансовий платіж у розмірі 120\~545,40 грн., з відповідача підлягає стягненню інфляційні втрати у розмірі 27\~738,16 грн. Щодо вирішення питанні відносно стягнення судових витрат з ТОВ «Везем Шиппінг» на користь [PERSON] , суд дійшов до наступного. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 статті 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно частини 1-3 статті 134\~ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору, визначено статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Як вбачається з матеріалів справи на підтвердження понесених витрат на професійну допомогу суду надано договір про надання правової допомоги від 22.10.2022 року укладеного між адвокатом Пікуліним Р.М., адвокатом Гончаровим В.М. та Торгонською М.О. згідно якого, адвокати приймають на себе зобов`язання надати правову допомогу в порядку та на умовах, встановлених цим договором, а клієнт зобов`язується сплатити гонорар за надані послуги та оплатити фактичні витрати, пов`язані з виконання цього договору. Однак, стороною позивача не надано доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, детального опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатами, опис здійснених ними витрат, необхідних для надання правничої допомоги, акти наданих послуг, акти виконаних робіт, а тому неможливо встановити, що саме сума 8\~000,00 грн. буде співмірною до виконаних робіт, часом, витраченим адвокатами на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатами послуг; ціною позову та значенням справи для сторони. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд не знаходить підстав для стягнення витрат правничої допомоги з відповідача на користь позивача. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати понесені у вигляді судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial