Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

До Голосіївського районного суду м. Києва надійшла заява представника [PERSON] адвоката Шевченко А.М. про ухвалення додаткового рішення, за якоюпозивач просить стягнути з відповідача понесені витрати у вигляді правової допомоги в розмірі 25 000,00 грн. В обґрунтування заяви вказує, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04.03.2024 задоволено позов [PERSON] до АТ «Сенс Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, Салтівський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню; визнано виконавчий напис № 13091 від 04.07.2017, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., таким, що не підлягає виконанню. Враховуючи, що судом не було вирішено питання про розподіл судових витрат у частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, а також те, що укладення акту здачі - приймання наданих послуг з адвокатом позивач здійснив вже після ухвалення рішення суду, адвокатом було надано суду додаткові підтверджуючі документи про розмір понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 25 000, 00 грн., а саме акт здачі приймання- наданих послуг № 1 від 04.03.2023, додаткову угоду № 1 від 17.07.2023, платіжну інструкцію від 06.03.2024. Вказана заява надійшла у провадження судді Ольшевської І.О. 08.03.2024 р., що вбачається з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 10.04.2024 року судді Ольшевській І.О. було передано матеріали основної справи за позовом [PERSON] (пр. 2/752/1515/24). Дослідивши матеріали справи та заяви, з`ясувавши дійсні обставини та перевіривши їх доказами, суд приходить до такого висновку. Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до позовної заяви представником позивача було зазначено про попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на правничу допомогу в розмірі 25 000,00 грн. Як вбачається з матеріалів справи, правничу допомогу позивачу в зазначеній цивільній справі на підставі договору на надання правової допомоги від 17.07.2023 надавала адвокат Глущенко (Шевченко) Ангеліна Миколаївна, яка також діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Серії ЧК №001180, яке видане Радою адвокатів Черкаської області 15 серпня 2019 року, а 02.11.2023 Головою ради адвокатів Київської області видано дублікат серії КС № 001180. Частиною 1 та пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Так, на підтвердження витрат на правову допомогу було надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом у межах справи №752/15002/23 в суді першої інстанції: збір доказів, у т.ч. шляхом подання адвокатського запиту, отримання матеріалів виконавчого провадження, консультація Клієнта щодо способу судового захисту, - обсяг витраченого часу 5 год.; підготовка та подання до Голосіївського районного суду м. Києва позовної заяви від 21.07.2023 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, - обсяг витраченого часу 15 год., загальна кількість витраченого часу 20 год. - фіксований розмір гонорару 25 000,00 грн. Судом також враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Отже, матеріалами справи підтверджується факт отримання [PERSON] послуг адвоката щодо надання правової допомоги в цій справі Шевченко А.М . Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого в самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06 березня 2019 року у справі №922/1163/18. Також слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих адвокатом доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18. Чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками в контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката. Отже, за умови дотримання визначеної законом процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. Так, розглядаючи надані представником позивача докази понесених витрат на правову допомогу, суд враховує правову позицію Верховного Суду та практику Європейського суду з прав людини, та дійшов висновку, що розмір заявлених до стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 25 000,00 грн. не відповідає повною мірою критерію реальності адвокатських витрат і критерію розумності їх розміру, оскільки такі витрати не співставні з обсягом і змістом наданих послуг. При цьому, суд дослідив питання обґрунтованості витрат та врахував, що справа не обтяжена кількістю доказів, які б потребували вивчення, відтак, не є складною і підготовка до її розгляду, оскільки явно не потребувала значних затрат часу та зусиль професійного адвоката. Окрім того, Суд враховує, що 12 травня 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №904/4507/18, в якій підтвердила свій висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц), і зробила висновок, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд звертає увагу також на те, що з наданого суду акту №371 від 13 грудня 2023 року, вбачається узагальнений перелік узгоджених сторонами послуг, а не конкретний перелік наданих послуг та відсутнє будь-яке зазначення кількості витраченого представником часу на їх здійснення. Крім того, суд вважає, що заявлені представником позивача витрати на правову допомогу є неспівмірними зі складністю справи та обсягом фактично наданих адвокатом юридичних послуг, враховуючи необхідний час, який може бути витрачений адвокатом на опрацювання спірних правовідносин та розумну необхідність витрат для вказаної справи. При цьому, зважаючи на те, що фактично правова допомога в цій справі все ж була надана, є документально підтвердженою, а її обсяг встановлено з матеріалів справи, та враховуючи співмірність витрат на правову допомогу з обсягом і змістом наданої адвокатом правової допомоги, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення заяви представника позивача про стягнення з позивача понесених відповідачем витрат на правову допомогу в сумі 8 000,00 грн., які є співставними з обсягом і змістом наданих послуг. На підставі викладеного та

Outcome: partial