Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-16 00:00:00

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» (далі - ТОВ "ФК "Гефест") звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення з нього на користь позивача 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання за рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 03.06.2010 у сумі 398\~447,91 грн та витрат по сплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 27.08.2007 між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» укладено Кредитний договір № 6/4/26/2007/840-К/743 (далі Кредитний договір), на підставі якого [PERSON] надано кредит у розмірі 64000,00 доларів США під 12,49% річних на строк до 28.05.2032. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 03.06.2010 у справі № 2-1813/09 стягнуто з [PERSON] на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 603 402,78 грн. 20.09.2019 між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ "ФК "Гефест" укладено Договір № CL3N24068 про відступлення прав вимоги, відповідно до п.1 якого Банк - ПАТ «КБ «Надра» відступає Новому кредитору - ТОВ «ФК «Гефест» належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників, заставодавців (іпотекодавців) та поручителів, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору. Новий кредитор в день укладення цього Договору, набуває усі права кредитора. Відповідно до Додатку № 1 до Договору відступлення прав вимоги № CL3N24068 від 20.09.2019 р., до правонаступника стягувача перейшло також право вимоги по Кредитному договору № 6/4/26/2007/840-К/743 від 27.07.2007, укладеним з [PERSON] , рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 03.06.2010 не виконано, внаслідок чого позивач має право на стягнення 3% річних та інфляційних витрат відповідно до ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим змушений звернутися до суду. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 29.01.2024 року відкрито провадження у справі, справу призначено у судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Відповідно до частини другої\~статті 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки розгляд справи\~проводився за відсутності його учасників. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, взявши до уваги позицію позивача викладену у позові, за відсутності відзиву, оскільки відповідач своїм правом про заперечення проти позову не скористався, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 27.08.2007 між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» укладено Кредитний договір № 6/4/26/2007/840-К/743, на підставі якого [PERSON] надано кредит у розмірі 64000,00 доларів США під 12,49 % річних на строк до 28.05.2032. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 03.06.2010 з [PERSON] на користь ВАТ КБ «Надра» стягнуто заборгованість за Кредитним договором у розмірі 603 402,78 (шістсот три тисячі чотириста дві гривні 78 коп.) за невиконання умов кредитного договору. 20.09.2019 між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Гефест» укладено Договір № CL3N24068 про відступлення прав вимоги, відповідно до п. 1 якого ПАТ «КБ «Надра» відступає ТОВ «ФК «Гефест» належні Банку, а ТОВ «ФК «Гефест» набуває права вимоги Банку до позичальників, заставодавців (іпотекодавців) та поручителів, зазначених у Додатку № 1 до цього Договору. Новий кредитор в день укладення цього Договору, набуває усі права кредитора. Згідно з Додатком № 1 до Договору відступлення прав вимоги № CL3N24068 від 20.09.2019 до ТОВ «ФК «Гефест» перейшло також право вимоги по Кредитному договору № 6/4/26/2007/840-К/743 від 27.07.2007, укладеним ПАТ «КБ «Надра» з [PERSON] . Відповідно до\~ч.\~1\~ст. 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною другою\~статті 509 ЦК України\~визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених\~статтею 11 ЦК України. Зі змісту\~статті 11 ЦК України\~вбачається, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти. Згідно із\~ст.\~526\~ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 598 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно з вимогами\~ст. 599 ЦК України\~зобов`язання\~припиняється виконанням,\~проведеним належним\~чином. Обов`язок довести факт погашення боржником заборгованості, покладено саме на боржника, а не на кредитора, що підтверджується висновками Верховного Суду, зробленими у постанові від 08.06.2022 у справі № 913/618/21, у якій суд звернув увагу на те, що у справі про стягнення заборгованості, доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до стягнення, має саме відповідач, а не позивач. З огляду на наведені норми права грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Три проценти річних нараховуються за весь період порушення грошового зобов`язання, але стягненню підлягають лише в межах строку позовної давності, який ст. 257 ЦК України встановлений тривалістю у три роки. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) від 30.03.2020 № 540-IX. до Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, внесено п. 12 наступного змісту: «12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 № 211 зі змінами, карантин на всій території України введено з 12.03.2020 до 30.06.2023. До строків, що продовжуються на строк дії карантину, належать строки позовної давності, передбачені ст.257 ЦК України. Таким чином, нарахування фінансових санкцій - 3% річних (згідно ст.625 ЦК України), до початку введення карантину здійснювалось у межах строку позовної давності 3 роки, тобто з 12.03.2017 і повинно було закінчитись 12.03.2020, але з продовженням строку позовної давності через введення карантину, нарахування тривало до 23.02.2022, тобто до введення воєнного стану, що відповідає вимогам Закону. Розрахунок 3% річних за порушення зобов`язання з повернення кредиту в розмірі 603 402,78 грн. розраховані за період: 12.03.2017. - 11.03.2018 у сумі 18 102,08 грн. (603 402,78 * 3% річних); 12.03.2018 - 11.03.2019 у сумі 18 102,08 грн. (603 402,78 * 3% річних); 12.03.2019 - 11.03.2020 у сумі 18 102,08 грн. (603 402,78 * 3% річних); 12.03.2020 - 11.03.2021 у сумі 18 102,08 грн. (603 402,78 * 3% річних); 12.03.2021 - 23.02.2022 (349 днів) у сумі 17 308,56 грн. (603 402,78 * 3% річних/365 *349), що разом складає 89 716, 88 гривень. Індекс інфляції нараховуються за весь період порушення грошового зобов`язання, але стягненню підлягають лише в межах строку позовної давності, який ст. 257 ЦК України встановлений тривалістю у три роки. Розрахунок індексу інфляції (ст.625 ЦК України) за порушення зобов`язання з повернення кредиту в сумі 603 402,78 гривень за період з 12.03.2017 - 23.02.2022. Розраховується за формулою: [Інфляційні нарахування] = [Сума боргу] * [Сукупний індекс інфляції] /100% - [Сума боргу], де: [Сума боргу] - сума простроченого боргу; [Сукупний індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період. Сукупний індекс інфляції за період з 12.03.2017 - 23.02.2022 складає 151,165%, який враховано наступним чином: 101,80% х 100,90% х 101,30% х 101,60% х 100,20% х 99,90% х 102,00% х 101,50% х 100,90% х 101,00% х 101,50% х 100,90% х 101,10% х 100,80% х 100,00% х 100,00% х 99,30% х 100,00% х 101,90% х 101,70% х 101,40% х 100,80% х 101,00% х 100,50% х 100,90% х 101,00% х 100,70% х 99,50% х 99,40% х 99,70% х 100,70% х 100,70%. х 100,10% х 99,80% х 100,20% х 99,70% х 100,80% х 100,80% х 100,30% х 100,20% х 99,40% х 99,80% х 100,50% х 101,00% х 101,30% х 100,90% х 101,30% х 101,00% х 101,70% х 100,70 х 101,30% х 100,20% х 100,10% х 99,80% х 101,20% х 100,90% х 100,80% х 100,60% х 101,30% х 101,60%. Інфляційне нарахування на заборгованість у сумі 603 402,78 гривень за період з 12.03.2017 - 23.02.2022 складає 308 731,03 гривень (603 402,78*151,165% / 100% - 603 402,78 = 308 731,03). Таким чином, 3% річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання, що підлягають стягненню, складають 398 447,91 грн. (89 716, 88+308 731,03=398 447,91). Відповідно до ст. ст.\~13,\~43,\~81\~ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. За змістом ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77\~ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Положеннями ч. 2\~ст.\~78 ЦПК України\~визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У п. 27 постанови №\~2\~Пленуму Верховного\~Суду України\~від 12\~червня 2009\~року «Про\~застосування норм\~цивільного процесуального\~законодавства при\~розгляді справ\~у суді\~першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. Відповідно до ч. 1\~ст.\~89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. («Проніна проти України», № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Згідно з висновками Європейського суду з прав людини зазначеного у рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 № 303А, п. 2958 суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене, суд дійшов висновку про задоволення позову про стягнення 3%\~річних та\~інфляційних втрат\~на підставі\~ст.\~625\~ЦК Україниу зв`язку з невиконанням зобов`язання у повному обсязі. На підставі\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5976, 72 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved