Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

У грудні 2021 року Одеська міська рада звернулася до суду з позовом, уточненим у подальшому до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: державний реєстратор Великодолинської селищної Ради Овідіопольського району Одеської області Турецький О.С. (далі - державний реєстратор Турецький О.С.), посилаючись на те, що 16 червня 2021 року на адресу Одеської міської ради надійшов лист Управління державного архітектурного - будівельного контролю Одеської міської ради (далі - Управління ДАБК ОМР) за №01-17/168г/п, в якому повідомлялось про те, що [PERSON] виконано будівельно-монтажні роботи з будівництва нежитлової будівлі на території загального користування за адресою: [ADDRESS] . Зі змісту Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 21 жовтня 2020року державним реєстратором Турецьким О.С. було прийнято рішення про реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) за [PERSON] на господарську будівлю-гараж № [NUMBER] , загальною площею 28,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначив, що здійснене [PERSON] будівництво нежитлової будівлі-гаражу № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , має ознаки самочинного будівництва, які визначені ч.1 ст. 376 ЦК України, а саме житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Стверджував, що будівництво нежитлової будівлі-гаражу № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , відбулось за рахунок земельної ділянки комунальної власності територіальної громади м. Одеси, яка не була відведена для такої мети у встановленому законом порядку, оскільки відповідно до листа Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 16 вересня 2021 року за № 2541/01-20 розпорядження щодо встановлення/демонтажу гаражу за адресою: [ADDRESS] , не приймалось. В результаті комісійного обстеження спеціалістами районної адміністрації із залученням голови об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Мачтовая-15» було зафіксовано, що за адресою: [ADDRESS] , на місті гаражу побудовано одноповерхову капітальну будівлю, нежитлового призначення. Зі змісту листа Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради (далі - Департамент ЗР ОМР) від 23 вересня 2021 року за № 01-18/1534 вбачається, що Одеською міською радою рішення про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки, їх затвердження та передачу за адресою: [ADDRESS] , не приймалось. 03 вересня 2021 року управлінням самоврядного контролю за використанням та охороною земель Департаменту ЗР ОМР було проведено обстеження земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , за результатами якого складено акт обстеження земельної ділянки № 21-0014-18, в якому було зазначено, що на земельній ділянці орієнтовною площею 0,0040га розташована новозбудована нежитлова будівля, яка на момент обстеження не використовувалась та будівельні роботи не проводились. Земельна ділянка огороджена парканом. Зі змісту листа Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 10 вересня 2021 року № 262/43-21вбачається, що за інформацією, наданою Відділом № 1 Управління в Одеському районі, згідно з Книгами реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, других примірників державних актів та договорів оренди станом на 31 грудня 2012 року інформація щодо реєстрації права власності (користування) на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , відсутня. Отже, земельна ділянка по [ADDRESS] використовується відповідачем за відсутності документів, оформлення яких є необхідним для землекористування. Згідно висновку Верховного Суду, визначеному у постанові від 20 лютого 2020 року у справі №1940/1655/18 будь-які дії, направлені на фактичне використання земельної ділянки без оформлення права власності на земельну ділянку або права постійного користування чи права оренди земельної ділянки в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) є самовільним заняттям земельної ділянки. Таким чином, на земельній ділянці комунальної власності площею 0,0040 га по [ADDRESS] розташована самочинно збудована нежитлова будівля, що безпосередньо перешкоджає реалізації прав територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради як власника такої земельної ділянки щодо володіння, користування та розпорядження нею. Крім того, зазначив, що будівництво нежитлової будівлі-гаражу № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] було здійснено без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи щодо будівництва нового об`єкта нерухомості чи належно затвердженого проекту. Зі змісту листа Управління ДАБК ОМР від 16 червня 2021 року за № 01-17/168г/п вбачається, що 11 червня 2021 року було здійснено захід державного архітектурно-будівельного контролю на об`єкті за адресою: [ADDRESS] та на місце встановлено, що за вказаною адресою на території загального користування суб`єктом містобудування - [PERSON] виконано будівельно-монтажні роботи з будівництва нежитлової будівлі-гаражу. Згідно з даними Реєстру будівельної діяльності відсутні відомості стосовно реєстрації документів, які свідчать про прийняття об`єкту до експлуатації за адресою: [ADDRESS] . За результатами перевірки Управлінням ДАБК ОМР було складено акт проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності від 11 червня 2021 року № 000205, в якому зазначено, що за адресою: [ADDRESS] виконуються будівельно-монтажні роботи з будівництва нежитлової будівлі, а також зафіксовано, що під час проведення перевірки, [PERSON] не надав проектну документацію на будівництво та документи, які дають право на виконання будівельних робіт. На підставі виявлених порушень Управлінням ДАБК ОМР було складено протокол про адміністративне правопорушення від 11 червня 2021 року та видано припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 11 червня 2021 року № 105/21 з терміном на його виконання, якими зафіксовано вищевказані порушення. Вищевказаним приписом було зобов`язано [PERSON] зупинити виконання будівельних робіт з 11 червня 2021 року та отримати у встановленому законом порядку документи, які надають право на виконання будівельних робіт або демонтувати самочинно збудований об`єкт до 11 серпня 2021 року. За результатами проведеної позапланової перевірки Управлінням ДАБК ОМР складено акт проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності від 22 жовтня 2021 року № 000759, в якому зазначено, що [PERSON] не виконав вимоги припису Управління від 11.06.2021 року № 105/21, не отримав документи, які надають право на виконання будівельних робіт та не демонтував самочинно збудовану нежитлову будівлю за адресою: [ADDRESS] . 22 жовтня 2021 року Управлінням ДАБК ОМР стосовно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення та 04 листопада 2021 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.96 КУпАП України, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Зазначив, що відповідно до статей 124-126 ЗК України обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність у зазначеної особи таких документів свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки Статтею 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі-Закон № 3038-VI) визначено, що підтвердження заявником наявності у нього права власності або користування земельною ділянкою здійснюється як на етапі отримання вихідних даних, так і на етапі отримання дозвільних документів на проведення будівельних робіт шляхом подання документу, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію. Зі змісту листа Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради від 20 серпня 2021 року № 01-11/3074 вбачається, що містобудівні умови та обмеження на будівництво або реконструкцію за адресою: [ADDRESS] , не видавались. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом № 3038-VI. Стверджував, що відсутність проектної документації є істотним порушенням ст. ст. 9, 27 Закону України «Про архітектурну діяльність», ст.ст. 26, 31 Закону № 3038-VI, ДБН А.2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво», ДБН А.2.1-1-2014 «Інженерні вишукування для будівництва». Отже, самочинне будівництво нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] здійснено з істотним порушенням приписів законодавства, будівельних норм і правил. Статтею 34 Закону № 3038-VI визначено, що замовник має право виконувати будівельні роботи після подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю та видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт. Виконання будівельних робіт без відповідного документа, передбаченого цією статтею, вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Вказував, що на даний час самочинно збудована нежитлова будівля, загальною площею 28,6 кв.м. використовується без введення в експлуатацію у передбаченому законом порядку. Таким чином, [PERSON] здійснено самочинне будівництво нежитлової будівлі, загальною площею 28,6 кв.м., за відсутності проектної документації, яка мала розроблятись з урахуванням вимог містобудівної документації, вихідних даних на проектування та дотримання вимог законодавства та будівельних норм, без отримання дозволу на виконання будівельних робіт та використовується без введення в експлуатацію. Самочинне будівництво є порушенням установлених державою правил та норм здійснення будівництва, що призводить до нераціональної забудови населених пунктів, невідповідності збудованих об`єктів нерухомості встановленим вимогам законодавства, а також питань безпеки під час експлуатації вже збудованого об`єкта, екологічної та санітарно-епідеміологічної безпеки. Таку ж позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2017 року у справі № 6-579цс17. Отже, [PERSON] проводив будівництво будівлі на земельній ділянці комунальної власності, що не була відведена у встановленому законом порядку, а також за відсутності відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, що зумовлює наявність на землях комунальної власності територіальної громади м. Одеси самочинно збудованого об`єкта та унеможливлює здійснення володіння, користування та розпорядження власником - територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради земельною ділянкою, яка знаходиться під відповідним об`єктом. За відсутності вказаних документів [PERSON] на підставі рішення державного реєстратора Турецького О.С. від 21 жовтня 2020 року (індексний номер 54701202), набув право власності на самочинно збудовану господарську будівлю-гараж № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , як на новозбудований об`єкт нерухомого майна шляхом відкриття розділу та реєстрації такого права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вказував, що підставами для державної реєстрації права власності за [PERSON] стали технічний паспорт, виданий 21 вересня 2020 року ФОП [PERSON] та довідка ФОП [PERSON] від 21 вересня 2020 року, які не відповідають вимогам чинного законодавства стосовно реєстрації речових прав на нерухоме майно, оскільки по-перше, технічний паспорт - це документ, який має довідкову інформацію про фактичний стан нерухомості, а саме: про площі, поверховості, дату побудови, капремонту, товщину стін, технічні характеристики покрівлі та фундаменту, по-друге, довідка, видана ФОП [PERSON] від 21 вересня 2020 року, містить інформацію тільки про те, що проведена інвентаризація господарської будівлі-гаражу № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] . Стверджував, що вищевказані документи, а саме технічний паспорт не є правовстановлюючим документом, що посвідчує виникнення права власності на об`єкт нерухомого майна, та не може бути єдиною підставою для реєстрації права власності на самочинно збудований об`єкт, так само, як і вказана вище довідка не входить до переліку документів, визначених законодавством, на підставі яких має проводитись реєстрація права власності на об`єкт нерухомості з відкриттям розділу. Зазначив, що відповідно до п. 1.1 Положення про Адресний реєстр міста Одеси, затвердженого рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 28 липня 2009 року № 809 (надалі - Положення), адресний реєстр міста Одеси - це електронна база даних, яка містить відомості про адреси об`єктів нерухомого майна, розташованих на території міста Одеси. Відповідно до п. 4.4. Положення єдиним документом, який підтверджував присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна у м. Одесі на момент проведення даної державної реєстрації (крім земельних ділянок), було відповідне розпорядження районної адміністрації Одеської міської ради, яке видавалось на підставі довідки з Адресного реєстру м. Одеси про резервування адреси відповідного нерухомого майна, але [PERSON] для проведення державної реєстрації відповідне розпорядження районної адміністрації Одеської міської ради про присвоєння вищевказаної адреси надано не було. Отже, реєстрація права власності [PERSON] на господарську будівлю-гараж № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , була проведена всупереч приписам діючого законодавства, а саме 1) за відсутності документа, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, 2) документа, що посвідчує речове право на земельну ділянку, 3) належного документа про присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, тому рішення державного реєстратора Турецького О.С. від 21 жовтня 2020 року (індексний номер 54701202), яким відкрито розділ в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та проведено державну реєстрацію права власності на господарську будівлю-гараж № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , є незаконним та таким, що прийняте з грубим порушенням встановленого порядку державної реєстрації щодо новостворених об`єктів нерухомого майна. Вважає, що державний реєстратор, проігнорувавши відсутність у заявника вищевказаних документів, які є обов`язковими для державної реєстрації новоствореного об`єкта нерухомого майна, в порушення діючого законодавства, прийняв рішення про державну реєстрації прав, що, в свою чергу, призвело до незаконного визнання і підтвердження державою в особі державного реєстратора факту виникнення речових прав на об`єкт самочинного будівництва, розташованого на землях комунальної власності територіальної громади м. Одеси. Стверджував, що наявність державної реєстрації речових прав в Державному реєстрі речових прав на господарську будівлю - гараж № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , створює передумови для подальшого проведення будівельних робіт, незаконного відчуження новозбудованого об`єкта третім особам та створює підстави для незаконного використання та подальшої забудови земельної ділянки комунальної власності територіальної громади м Одеси, розташованої під таким об`єктом. Вважає, що наявність державної реєстрації господарської будівлі-гаражу [ADDRESS] за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не змінює її статус як об`єкту самочинного будівництва, а тому оскаржуване рішення державного реєстратора підлягає скасуванню. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону № 1952-IV відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Вищевикладене свідчить про наявність правових підстав для скасування рішення державного реєстратора від 21 вересня 2020 року індексний номер: 54701202, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності [PERSON] на господарську будівлю-гаражу № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] . Оскільки [PERSON] самочинно збудував нежитлову будівлю за адресою: [ADDRESS] , та тим самим зайняв земельну ділянку площею 0,0040 га, що належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради, яка не приймала будь-яких рішень щодо передачі її у власність або користування для будівництва нежитлових будівель та споруд за вказаною адресою, то така земельна ділянка повинна бути звільнена шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва силами і за рахунок відповідача. Посилаючись на порушення прав Одеської міської ради, як власника земельної ділянки, позивач просив суд скасувати рішення державного реєстратора Турецького О.С. від 21 жовтня 2020 року за індексним номером 54701202 про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на господарську будівлю-гараж № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] (РНОНМ: 2199499251101); визнати недійсним договір купівлі-продажу від 18 листопада 2021 року (серія та номер: 19305), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міськогонотаріального округу Омаровою В.С., на підставі якого [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) здійснив відчуження господарської будівлі-гаражу № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ); скасувати рішення державного реєстратора Омарової В.С. від 18 листопада 2021 року за індексним номером: 61691004 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на господарську будівлю-гараж № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] із закриттям розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на об`єкт (РНОНМ: 2199499251101); зобов`язати [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, площею 0,0040 га шляхом знесення господарської будівлі-гаражу № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідачів на користь Одеської міської ради сплачений судовий збір. Ухвалою суду від 30 грудня 2021 року по справі було відкрито провадження, призначено підготовче засідання та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача державного реєстратора Турецького О.С. (т. 1 а.с. 127-128). Ухвалою суду від 24 грудня 2021 року було накладено арешт на об`єкт нерухомого майна, загальною площею 28,6 кв.м.за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.114-115). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 07 липня 2023 року, у зв`язку із звільненням з відрахуванням зі штату судді [PERSON] справу було передано на розгляд судді Сегеді О.М. Справа отримана суддею 10 липня 2023 року. Ухвалою суду від 10 липня 2023 року справу було прийнято до провадження та призначено підготовче засідання (т. 1 а.с. 244). Ухвалою суду від 16 листопада 2023 року підготовче провадження по справі закрито, справа призначена до судового розгляду (т. 2 а.с. 19). Представник позивача, діюча на підставі довіреності від 21 грудня 2023 року, в судове засідання не з`явилася, надала заяву про підтримання позовних вимог, просила суд їх задовольнити у повному обсязі та розглянути справу за її відсутності (т. 2 а.с. 70, 119). Відповідач [PERSON] та його представник, діючий за ордером від 18 липня 2022 року в судове засідання не з`явилися, про час і місце слухання справи повідомлялись відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Раніше надали відзив на позов (т. 1 а.с. 143-144, 145, 146). Відповідач[PERSON] та його представник, діючий за ордером від 24 січня 2024 року в судове засідання не з`явились, надали заяву, в який просили суд розглянути справу в порядку письмового провадження та на підставі наявних матеріалів. Раніше надав відзив на позов та додаткові пояснення, в обгрунтування якого зазначив, щоза результатами проведення перевірки, здійсненою на підставі наказу Управління ДАБК ОМР від 04 червня 2021 року №01-13/137ДАБК про проведення позапланової перевірки на об`єкті за адресою: [ADDRESS] було складено наступні матеріали: акт складений за результатами планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання суб`єктами містобудування вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт за №000205 від 11 червня 2021 року; протокол про адміністративне правопорушення від 11 червня 2021 року відповідно до ч.5 ст. 96 КУпАП; припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил №105/21 від 11 червня 2021 року. Зазначив, що постановою Управління ДАБК ОМР про адміністративне правопорушення від 18 червня 2021 року №078121 [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.96 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 10200 грн. Вказував, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2021 року по справі №420/11384/21, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2022 було визнано протиправним та скасовано припис №105/21 про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 11 червня 2021 року Управління ДАБК ОМР, складений щодо [PERSON] ; визнано протиправною та скасовано постанову Управління ДАБК ОМР № 078/21 від 18 червня 2021 року щодо визнання [PERSON] винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.96 КУпАП. Касаційна скарга Управління ДАБК ОМР на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2021 року по справі №420/11384/21 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2022 року була залишена без задоволення. Зазначив, що під час розгляду справи №420/11384/21 судами було встановлено, що Управлінням ДАБК ОМР не було надано жодних доказів на підтвердження вчинення саме [PERSON] правопорушення, за яке його було притягнуто до адміністративної відповідальності. Крім того, судом було встановлено, що з наданої представником відповідача фотофіксації не вбачається факту проведення будівельних робіт за адресою, що зображена на фотознімку. Можливо встановити вже збудоване нежитлове приміщення, тому вимога у приписі від 11 червня 2021 року щодо зупинення виконання будівельних робіт та отримання дозвільних документів, за умови, що станом на час перевірки будівельні роботи не проводилися та наявний об`єкт будівництва, на який зареєстровано право власності, суд вважав безпідставним та необґрунтованим. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 420/11384/21 встановлено, що згідно даних поточної інвентаризації від 21 вересня 2020 року гараж побудовано у 1990 році, тому відповідно до законодавства України, будівлі та споруди, які побудовані до 1992 року не належать до самочинного будівництва та не підлягають прийняттю в експлуатацію. Вважає, що власник відповідного майна не зобов`язаний був взагалі отримувати документи, що дають право на здійснення будівельних робіт, оскільки: не виконував будівельно-монтажні роботи за вказаною адресою; будівля щодо якої зареєстровано права власності побудовано у 1990 року і вона не підлягала введенню в експлуатацію. Відповідно до Закону № 1952-IV та Постанови Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення», для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Стверджував, що на той час, для державної реєстрації права власності на відповідні об`єкти нерухомості документи які підтверджують право користування відповідною земельною ділянкою не вимагалися. Вказував, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2023року по справі №420/25146/21 було відмовлено Управлінню ДАБК ОМР в задоволенні позовних вимог до [PERSON] , Державного реєстратора Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області Турецького О.С., третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача [PERSON] про скасування рішення, припинення права власності, зобов`язання знести самочинно збудований об`єкт. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, Управління ДАБК ОМР, як виконавчий орган Одеської міської ради вже реалізував своє право щодо виявлення порушень у сфері містобудівної діяльності щодо спірного об`єкту нерухомості, та всі його акти індивідуальної дії: протоколи та постанови про притягнення до відповідальності [PERSON] щодо нібито порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил; приписи про усунення [PERSON] порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил шляхом отримання дозвільних документів чи знесення самочинно збудованого об`єкту нерухомості, визнані судом протиправними та скасовані, відповідні рішення вже набрали законної сили Таким чином, твердження позивача щодо здійснення [PERSON] будівельних робіт щодо будівництва нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] без дозвільних документах, не ґрунтується на належних та допустимих доказах, а виключно на припущеннях посадових осіб позивача, так як, спеціально отворений позивачем орган, а саме: Управління ДАБК ОМР, який і зобов`язаний виявляти відповідні порушення у сфері містобудівної діяльності на території м. Одеси, так і не довів у встановленому законом порядку факту здійснення [PERSON] самочинного будівництва нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] . Вважає, що правовий порядок знесення будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майно залежить від підстав, за якими його віднесено до об`єкта самочинного будівництва. За змістом ч.7 ст.376 ЦК України зобов`язання особи, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову можливе лише у разі: (1) істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, (2) істотного порушення будівельних норм і правил. Водночас, положення ст.38 Закону №3038-VI встановлюють перелік юридичних фактів, які обумовлюють виникнення у органу державного архітектурно-будівельного контролю повноваження на пред`явлення позову про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсації витрат, пов`язаних з таким знесенням. Зокрема, пред`явленню органом державного архітектурно-будівельного контролю позову передують такі дії: 1) виявлення факту самочинного будівництва об`єкта; 2) визначення такого об`єкту як такого, що його перебудова з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, є неможливою; 3) внесення припису про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності; 4) встановлення факту невиконання припису протягом встановленого строку. При цьому, вищезазначеними нормами встановлено лише два способи усунення порушень у разі істотного відхилення від проекту, а саме: проведення перебудови або приведення об`єкта до попереднього стану. Можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва перевіряється на стадії виконання припису про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів. Невиконання припису без поважних причин може свідчити про неможливість перебудови або небажання особи, яка здійснила самочинне будівництво, усувати його наслідки. Водночас, визначальним та достатнім є встановлення у сукупності та послідовності фактів здійснення відповідачем будівництва без документів, що дають право на це, у тому числі без належно затвердженого проекту та не виконання вимоги зобов`язального припису, яким вимагалось усунути виявлені порушення. Тягар доказування наявності перелічених фактів та умов покладається на суб`єкта владних повноважень, що звертається до суду, проте їх перевірка здійснюється судом. Разом з тим, законодавцем передбачено необхідність дотримання певної процедури щодо знесення самовільно побудованого будівництва з використанням частини земельної ділянки, яка не виділялася органом місцевого самоврядування під таке будівництво (чи реконструкцію будівлі). Зокрема, згідно з ч.1 ст. 38 Закону № 1952-IV у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних із таким знесенням. Вважає, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливо лише за умови, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від такої перебудови. Таким чином, відповідно до норм діючого законодавства у сфері містобудування та практики Верховного Суду України, вимоги про знесення самочинно збудованого об`єкту нерухомості, повинні ґрунтуватися на приписі відповідної посадової особи органу державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. При цьому, представник відповідача звертає увагу суду на те, що припис від 11 червня 2021 року №105/21 на який посилається позивач у своєму позові, визнаний рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2021 року по справі №420/11384/21, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2022 протиправним та скасований, тому позовні вимоги позивача є безпідставними та протиправними, не є належним способом здійснення владних повноважень, так як такі владні повноваження вже реалізовано Управлінням ДАБК ОМР. Вказане узгоджується з правовим висновком, сформульованим Верховним Судом у Постанові від 09 грудня 2019 року у справі №826/22842/15, відповідно до якого реалізуючи повноваження належно, добросовісно та з метою, для якої вони надані, орган державного архітектурно-будівельного контролю у разі настання умов, передбачених законом має обов`язок звернутися до суду з позовом про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням. Звернення до суду з позовом в цьому випадку є способом здійснення владних повноважень, а не способом захисту суб`єктивних прав органу державного архітектурно-будівельного контролю. Крім того, зазначив, що відповідно до п.6 Порядку взаємодії виконавчих органів, комунальних підприємств, установ, закладів та організацій Одеської міської ради з питань, пов`язаних із виявленням самочинного будівництва у місті Одесі та вжиттям заходів реагування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 135 від 29 березня 2018 року (далі-Порядок № 135) виконавчі органи, комунальні підприємства, установи, заклади та організації Одеської міської ради зобов`язані надавати управлінню державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, юридичному департаменту Одеської міської ради, районним адміністраціям Одеської міської ради інформацію, матеріали та документи для вжиття заходів реагування на факти самочинного будівництва та для звернення до суду з відповідними позовами протягом п`яти робочих днів з моменту отримання відповідних запитів. Пунктами 7,8 Порядку № 135 визначено, що за результатами здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, у разі виявлення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, крім акта перевірки, управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради складає протокол, видає припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил. У разі, якщо суб`єкт містобудування в установлений строк добровільно не виконав вимоги, встановлені у приписі, управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням.». Вважає, що оскільки рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2021 року по справі №420/11384/21 було відмовлено Управлінню ДАБК ОМР щодо знесення самочинно збудованого об`єкту нерухомості за адресою: [ADDRESS] , то звернення Одеської міської ради з аналогічним позовом до [PERSON] та [PERSON] (колишнього власника відповідного об`єкту нерухомості) є безпідставним. Посилаючись на вищезазначені обставини, відповідач [PERSON] просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі (т. 2 а.с. 49, 50-51, 56-65, 82-85, 121). Приватний нотаріус ОМНО Омарова В.С. в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце слухання справи повідомлялася судом відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надала заяву про розгляд справи за її відсутності (т. 2 а.с. 12 ,42). Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце слухання справи повідомлялися судом відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом першим книгою третьою Цивільного кодексу України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тому при ухваленні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що територіальна громада м. Одеси є власником земель комунальної власності в особі Одеської міської ради. Одеська міська рада є юридичною особою та діє на підставі Статуту, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Встановлено, що 11 червня 2021 року Управлінням ДАБК ОМР за результатами проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності було складено акт за №000205 про те, що [PERSON] виконав будівельно-монтажні роботи з будівництва нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] , без отримання права на виконання будівельних робіт, чим порушено п. 1 ч.1 ст. 34, абз.1 ч.2 ст.36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та п.13 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України та №466 від 13 квітня 2011 року (т. 1 а.с. 22-32). 16 червня 2021 року Управління ДАБК ОМР направило на адресу Одеської міської ради лист за №01-17/168г/п про те, що [PERSON] виконано будівельно-монтажні роботи з будівництва нежитлової будівлі на території загального користування за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 17-21). Встановлено, що 11 червня 2021 року Управлінням ДАБК ОМР за порушення п. 1 ч.1 ст. 34, абз.1 ч.2 ст.36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та п.13 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України та №466 від 13 квітня 2011 року, відносно [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.5 ст. 96 КУпАП, а саме виконання останнім будівельно-монтажних робіт з будівництва нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] , без отримання права на виконання будівельних робіт (т. 1 а.с. 33-39). 11 червня 2021 року Управлінням ДАБК ОМР [PERSON] було видано припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил, яким з метою усунення виявлених порушень зобов`язано зупинення виконання будівельних робіт з 11 червня 2021 року та отримання в установленому законом порядку документів, які дають право на виконання будівельних робіт або демонтувати самочинно збудований об`єкт до 11 серпня 2021 року (т. 1 а.с. 40-45). Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2021 року по справі №420/11384/21, залишеним без змін постановами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2022 року (дата набрання законної сили рішення суду) було визнано протиправним та скасовано припис №105/21 про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил від 11 червня 2021 року Управління ДАБК ОМР, складений щодо [PERSON] ; визнано протиправною та скасовано постанову Управління ДАБК ОМР № 078/21 від 18 червня 2021 року щодо визнання [PERSON] винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.96 КУпАП (т. 2 а.с. 87-104). Встановлено, що 22 жовтня 2021 року Управлінням ДАБК ОМР за результатами проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності було складено акт за №000759 про те, що [PERSON] не виконав вимоги припису Управління №105/21 від 11 червня 2021 року, а саме - не отримав документи, які дають право на виконання будівельних робіт та не демонтував самочинно збудовану нежитлову будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS] , чим порушив п.п. «а» п.3 ч.3 ст.41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та п.п.3 п.11 Постанови Кабінету Міністрів України №553 від 23 травня 2011 року « Про затвердження порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю» за що передбачено відповідальність ч.1 ст.188-42 КУпАП (т. 1 а.с. 52-72, 82). Постановою Управління ДАБК ОМР від 04 листопада 2021 року №300721 [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.188-42 КУпАП та накладено адміністративне стягнення в розмірі 6800,00 грн. (т. 1 а.с. 88-92). Зі змісту листа Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 16 вересня 2021року за №2541/01-20 вбачається, що розпорядження щодо встановлення/ демонтажу гаражу за адресою: [ADDRESS] , не приймалось (т. 1 а.с. 93). Встановлено, що 10 вересня 2021 року в результаті комісійного обстеження спеціалістами районної адміністрації із залученням голови об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Мачтовая-15» було зафіксовано, що за адресою: [ADDRESS] , на місті гаражу побудовано одноповерхову капітальну будівлю, нежитлового призначення, що підтверджується актом обстеження об`єкта містобудування щодо дотримання законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові на території м. Одеси (т. 1 а.с. 94) Відповідно до листа Департаменту ЗР ОМР від 23 вересня 2021 року за № 01-18/1534 Одеською міською радою рішення про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки, їх затвердження та передачу за адресою: [ADDRESS] , не приймалось (т. 1 а.с. 99). Встановлено, що 03 вересня 2021 року управлінням самоврядного контролю за використанням та охороною земель Департаменту ЗР ОМР було проведено обстеження земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , за результатами якого складено акт обстеження земельної ділянки № 21-0014-18, в якому було зазначено, що на земельній ділянці орієнтовною площею 0,0040га розташована новозбудована нежитлова будівля, яка на момент обстеження не використовувалась та будівельні роботи не проводились. Земельна ділянка огороджена парканом (т.1 а.с.100-101,102). Згідно листа Департаменту архітектури та містобудування від 20 серпня 2021 року містобудівні умови та обмеження на будівництво або реконструкцію за адресою: [ADDRESS] , не надавались (т. 1 а.с. 104). Відповідно до листа КП «БТІ» ОМР від 17 вересня 2021 року станом на 31 грудня 2012 року у КП «БТІ» ОМР право власності на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , не зареєстровано (т. 1 а.с. 105). Зі змісту листа Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 10 вересня 2021 року № 262/43-21вбачається, що за інформацією, наданою Відділом № 1 Управління в Одеському районі, згідно з Книгами реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, других примірників державних актів та договорів оренди станом на 31 грудня 2012 року інформація щодо реєстрації права власності (користування) на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , відсутня (т. 1 а.с. 106). Встановлено, що 21 жовтня 2020 року за рішенням державного реєстратора Турецького О.С. про реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) №54701202 за [PERSON] було зареєстровано право власності на господарську будівлю-гараж № [NUMBER] , загальною площею 28,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21 жовтня 2021 року (т.1 а.с.107-108,189). З матеріалів справи вбачається, що 18 листопада 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу господарської будівлі-гаражу № [NUMBER] , загальною площею 28,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с. 142, 183-184, 190, 192). Встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2023року, яке набрало законної сили 02 травня 2023року по справі №420/25146/21 в задоволенні позовних вимог Управління ДАБК ОМР до [PERSON] , Державного реєстратора Великодолинської селищної ради Одеського району Одеської області Турецького О.С., третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача [PERSON] про скасування рішення, припинення права власності, зобов`язання знести самочинно збудований об`єкт було відмовлено (т. 2 а.с. 105-116). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 16 ЦК України визначені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання спірних правовідносин. Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами. Судом встановлено, що територіальна громада м. Одеси є власником земель комунальної власності в особі Одеської міської ради. Статтею 83 ЗК України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі-Закон №280/97-ВР) до делегованих державою органам місцевого самоврядування повноважень належить здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення. Згідно із п.5 ст.16 Закону № 280/97-ВР від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до ст. 60 Закону України № 280/97-ВР визначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Статтею 12 ЗК України встановлено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, тощо. Відповідно до ст. ст. 124, 125, 126 ЗК України обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність у зазначеної особи таких документів свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки. Згідно ст. 26 Закону № 1952-IV право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених ст. 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування. Отже, підтвердження заявником наявності у нього права власності або користування земельною ділянкою здійснюється як на етапі отримання вихідних даних, так і на етапі отримання дозвільних документів на проведення будівельних робіт шляхом подання документу, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію. Частинами 1, 2 ст. 29 Закону № 3038-VIвизначено, що основними складовими вихідних даних є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування. Тобто, фізична або юридична особа перед початком проведення будівельних робіт повинна подати виконавчому органові міської ради заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи та одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва. Як було встановлено судом, земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] використовується за відсутності документів, оформлення яких є обов`язковим для землекористування, тобто самовільно. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом № 1952-IV. Відповідно до висновку Верховного суду визначеного у постанові від 20 лютого 2020 року у справі №1940/1655/18 будь-які дії, направлені на фактичне використання земельної ділянки без оформлення права власності на земельну ділянку або права постійного користування чи права оренди земельної ділянки в порядку, визначеному Законом України № 1952-IV є самовільним заняттям земельної ділянки. Таким чином, нежитлова будівля, яка розташована на земельній ділянці комунальної власності, площею 0,0040 га за адресою: [ADDRESS] є самочинною збудованою. Верховний Суд України у постанові від 25 травня 2017 року у справі № 6-579цс17 визначив, що самочинне будівництво є порушенням установлених державою правил та норм здійснення будівництва, що призводить до нераціональної забудови населених пунктів, невідповідності збудованих об`єктів нерухомості встановленим вимогам законодавства, а також питань безпеки під час експлуатації вже збудованого об`єкта, екологічної та санітарно-епідеміологічної безпеки. Таким чином, [PERSON] проводив будівництво будівлі на земельній ділянці комунальної власності, що не була відведена у встановленому законом порядку, а також за відсутності відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, що зумовлює наявність на землях комунальної власності територіальної громади м. Одеси самочинно збудованого об`єкта та унеможливлює здійснення володіння, користування та розпорядження власником - територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради земельною ділянкою, яка знаходиться під відповідним об`єктом. Судом встановлено, що за відсутності вищезазначених документів, [PERSON] на підставі рішення державного реєстратора Турецького О.С. від 21 жовтня 2020 року (індексний номер 54701202), набув право власності на самочинно збудовану господарську будівлю-гараж № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , як на новозбудований об`єкт нерухомого майна шляхом відкриття розділу та реєстрації такого права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Пунктом першим ч .1 ст. 2 Закону № 1952-IV визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. У практиці Великої Палати закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (такий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц і в подальшому повторювався у практиці Верховного Суду). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презумуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13) та інші). Відповідно до ст. 5 Закону № 1952-IV у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Згідно із ст. 13 Закону №1952-IV, у Державному реєстрі прав на кожен об`єкт нерухомого майна, право власності на який заявлено вперше, за рішенням державного реєстратора відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна. Відповідно до ч. ч. 2,4 ст. 18 Закону № 1952-IV, перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою КМУ № 1127 від 25 грудня 2015 року. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі правовстановлюючих документів, які перераховані в ч. 1 ст. 27 Закону №1952-IV Відповідно до п.п. 40,41 Порядку (в редакції чинній на час здійснення спірних реєстраційний дій), державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених ст. 27 Закону № 1952-IV та цим Порядком. Для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності). Отже, обов`язковою умовою для реєстрації права власності на будинок, право на який реєструється вперше з відкриттям розділу у реєстрі, на час прийняття оскаржуваного рішення, це наявність у правонабувача документа про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 39 Закону №1952-IV прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, здійснюється на підставі акту готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Зі змісту листа КП «БТІ» ОМР від 17 вересня 2021 року вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року у КП «БТІ» ОМР право власності на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , не зареєстровано (т. 1 а.с. 105). Відповідно до п.42 Порядку для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються:1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Як було встановлено судом, підставою для прийняття державним реєстратором Турецьким О.С. рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер рішення: 54701202 від 21 жовтня 2020року) на господарську будівлю-гараж № [NUMBER] , що розташований за адресою: [ADDRESS] є технічний паспорт від 21 вересня 2020 року, виданий ФОП [PERSON] , та довідка ФОП [PERSON] від 21вересня 2020 року, яка містить інформацію про те, що проведена інвентаризація господарської будівлі-гаражу № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] . Технічний паспорт - це документ, який має довідкову інформацію про фактичний стан нерухомості, а саме: про площі, поверховості, дату побудови, капремонту, товщину стін, технічні характеристики покрівлі та фундаменту, але не є правовстановлюючим документом, що посвідчує виникнення права власності на об`єкт нерухомого майна, а тому не може бути єдиною підставою для реєстрації права власності на самочинно збудований об`єкт, так само, як і довідка ФОП [PERSON] від 21 вересня 2020 року, яка не входить до переліку документів, визначених законодавством, на підставі яких має проводитись реєстрація права власності на об`єкт нерухомості з відкриттям розділу. Крім того, в матеріалах реєстраційної справи щодо реєстрації права власності [PERSON] на господарську будівлю-гараж № [NUMBER] , загальною площею 28,6 кв.м. відсутній документ про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, а саме господарської будівлі-гараж № [NUMBER] , загальною площею 28,6 кв.м. за адресою: м. Одеса (т. 1 а.с. 158-195). Згідно з даними Реєстру будівельної діяльності відсутні відомості стосовно реєстрації документів, які свідчать на прийняття об`єкту до експлуатації за адресою: [ADDRESS] . Крім іншого, в якості підстави для реєстрації права власності на нерухоме майно за [PERSON] вказано довідку про резервування адреси, серія та номер: №07/65001-797-1 від 24 квітня 2019року Одеською дирекцією АТ «Укрпошта» (т. 1 а.с. 161). Відповідно до п. 41 ч.1 ст. 26 та п. 26 ч.1 ст.43 Закону №280/97-ВР до повноважень сільської, селищної, міської, районної, обласної рад відносить, зокрема, прийняття рішень з питань адміністративно-територіального устрою в межах і порядку, визначених цим та іншими законами. Отже, питання щодо найменування (перейменування) вулиць, провулків, проспектів, площ, парків, скверів, мостів та інших споруд, в тому числі щодо присвоєння адрес об`єктам нерухомого майна на місцевому рівні, місцевими радами, законодавцем розглядаються в рамках повноважень місцевих рад щодо вирішення питань адміністративно-територіального устрою. Відповідно до висновку ВАСУ, викладеного у постанові від 18 лютого 2016 року №К/800/24520/15, документом, який підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, може бути як рішення органу місцевого самоврядування, так і інший документ, незалежно від форми, виданий відповідним органом, який дає змогу встановити факт присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, зокрема довідки, виписки. Порядок присвоєння адрес, в тому числі резервування на 2 дні адреси в м. Одесі регламентовано Положенням «Про адресний реєстр м. Одеси», затверджений рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 28 липня 2009 року №809 (далі- Положення), відповідно до п. 1.1 якого адресний реєстр міста Одеси - це електронна база даних, яка містить відомості про адреси об`єктів нерухомого майна, розташованих на території міста Одеси. Отже, належним документом, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, є відповідний документ органу місцевого самоврядування (в м. Одесі - уповноваженим Одеською міською радою адміністратором Адресного реєстру, яким є КП «ПРАВО»), а не довідка про резервування адреси Одеською дирекцією АТ «Укрпошта». Відповідно до абзацу 4 пункту 41 Порядку документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки. При цьому, для проведення державної реєстрації, [PERSON] не було надано відповідне розпорядження районної адміністрації Одеської міської ради про присвоєння вищевказаної адреси. Отже, реєстрація права власності [PERSON] на господарську будівлю-гараж була проведена всупереч вищевказаним приписам законодавства, а саме 1) за відсутності документа, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, 2) документа, що посвідчує речове право на земельну ділянку, 3) належного документа про присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Велика Палата Верховного Суду у постанови від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 вказала на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів ст. 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного. У пункті 56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 року у справі № 680/214/16-ц визначено, що здійснення державної реєстрації права власності на об`єкт не означає припинення правового режиму цього майна як самочинного будівництва. Крім того, наявність державної реєстрації господарської будівлі-гаражу [ADDRESS] за [PERSON] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не змінює її статус як об`єкту самочинного будівництва. Згідно ст. 26 Закону №1952-IV забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Суб`єкти містобудування зобов`язані дотримуватися містобудівним умовам і обмеженням під час проектування і будівництва об`єктів. Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (ч.1 ст. 90 ЗК України), землекористувачі (ч.1 ст. 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (ч. 1 ст. 102-1 ЗК України) або з інших передбачених законом підстав. Відповідно до ч.4 ст. 26 Закону № 3038-VI, право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. З матеріалів справи вбачається, що право власності, право користування, інше речове право на земельні ділянки в межах м. Одеси, в тому числі, за розташуванням нерухомого майна за адресою : [ADDRESS] , не зареєстровані. Відповідно до листа Департаменту ЗР ОМР від 23 вересня 2021 року за № 01-18/1534 Одеською міською радою рішення про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки, їх затвердження та передачу за адресою: [ADDRESS] , не приймалось (т. 1 а.с. 99). Крім того, з змісту листа Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 10 вересня 2021 року № 262/43-21 вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року інформація щодо реєстрації права власності (користування) на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , відсутня (т. 1 а.с. 106). Також відсутня інформація щодо реєстрації прав власності чи користування на земельну ділянку за вказаною адресою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Статтею ст. 10 Закону №1952-IV визначено, що державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень. Відповідно до ст. 24 Закону №1952-IV у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно та їх обтяження. Згідно листа Департаменту архітектури та містобудування від 20 серпня 2021 року містобудівні умови та обмеження на будівництво або реконструкцію за адресою: [ADDRESS] , не надавались (т.1 а.с.104). Частиною 1 ст. 393 ЦК України встановлено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. За таких обставин, суд вважає, що рішення державного реєстратора Турецького О.С. від 21 жовтня 2020року про реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) №54701202 на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , було прийнято з порушенням ст. ст. 5, 18, 24, 27 Закону та п. п. 18, 40, 41 Порядку, ст. ст. 18, 24, 27 Закону №1952-IV за відсутності документу, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, а також за відсутності документа, що засвідчує право власності чи користування [PERSON] на земельну ділянку, тому є незаконним та підлягає скасуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону № 3038-VIзамовник має право виконувати будівельні роботи після подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України; видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України "Про оцінку впливу на довкілля". Таким чином, оскільки первинна реєстрація права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] проводилась за відсутності документів, які б підтверджували прийняття об`єкта до експлуатації, то дана реєстрація проведена щодо самочинно збудованого об`єкта, без відповідного дозволу на будівництво, належним чином затвердженого проекту та за відсутності права власності чи користування земельною ділянкою, яка забудовувалась. Відповідно до п. 45 Порядку для державної реєстрації права власності у зв`язку зі зміною суб`єкта такого права в результаті реконструкції об`єкта нерухомого майна, у тому числі в результаті переведення об`єкта нерухомого майна із житлового у нежитловий або навпаки подаються, крім іншого:1) документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі речових прав); 2) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 3) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. Документ, який засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів. В процесі судового розгляду встановлено, що 18 листопада 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу господарської будівлі-гаражу № [NUMBER] , загальною площею 28,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с. 190, 192). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частинами 1,2 ст. 319 ЦК України визначено, що виключно власник вправі володіти, користуватися та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша зацікавлена особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійним (оспорюваний правочин). Відчуження майна особою, яка незаконно набула право власності на нерухоме майно є підставою для визнання відповідної угоди недійсною. Оскільки право власності на нежитлову будівлю за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 54,6 кв.м. набуто [PERSON] в порушення вимог діючого законодавства, на підставі незаконного рішення державного реєстратора, тому договір купівлі-продажу від 18 листопада 2021 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо купівлі-продажу господарської будівлі-гаражу № [NUMBER] , загальною площею 28,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] є недійсним. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону №1952-IV відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Статтею 79-1 ЗК України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку та державної реєстрації майнового права на неї, а відсутність у цієї особи таких документів, свідчить про самовільне зайняття вказаної земельної ділянки. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Крім цього, відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна може вимагати усунення будь-якого обмеження його права власності. Відповідно до ч. ч. 2, 3, п. б ч. 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. До способів захисту прав на земельні ділянки належить, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Такий спосіб судового захисту спрямований на припинення порушення прав осіб, які є власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких здійснено самочинне будівництво, а також відновлює становище, яке існувало до здійснення протиправної забудови. Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно з ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Пунктом 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК). Отже, самовільно зайнята [PERSON] земельна ділянка комунальної власності площею 0,0040 га за адресою: [ADDRESS] повинна бути звільнена шляхом знесення господарської будівлі-гаражу силами і за рахунок відповідача. За таких обставин, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Що стосується посилання представника відповідача [PERSON] на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2023року по справі №420/25146/21 та на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2023 року, як на приюдиційні рішення, то суд вважає, що підстави для цього відсутні. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Відповідно до постанови Верховного Суду від 11 грудня 2019 року по справі №320/4938/17 не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова КГС ВС від 10.10.2019 по справі №910/2164/18, постанова КГС ВС від 08 липня 2019 року по справі №908/156/18). Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача. Судовий збір по справі становить 10637,00 грн., який повністю сплачено позивачем при зверненні до суду та підлягає стягненню з відповідачів (а.с 1, 2, 119, 215).

Outcome: approved