Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-16 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] до [PERSON] , про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів. В обґрунтування позову зазначила, що вона має на утриманні неповнолітнього сина [PERSON] , а також у неї є мати [PERSON] і сестра [PERSON] . З метою заробітку та накопичення грошових коштів, позивач виїхала на заробітки до Держави Ізраїль, де влаштувалась на роботу покоївкою. Перебуваючи за кордоном, позивач домовилась з відповідачем, що вона буде перераховувати їй грошові кошти, які та буде зберігати з метою придбання квартири матері та навчання сина. Упродовж березня 2019 року по жовтень 2020 року позивач перераховувала за допомогою платіжної системи грошові кошти з Держави Ізраїль в Україну на користь [PERSON] , яка згідно домовленості повинна була їх зберігати. Позивач переводила зароблені нею кошти, переважно у сумах від 60 доларів США, до 6000 доларів США. Усього позивач переказала на користь [PERSON] 39\~566, 00 доларів США та 2500, 00 Євро. Проте, як було з`ясовано позивачем пізніше, [PERSON] не дотрималась домовленостей та не забезпечила збереження грошових коштів, витратила їх, в тому числі, на власні потреби. Місцезнаходження грошових коштів на теперішній час невідоме. Враховуючи, що [PERSON] отримала грошові кошти без достатньої правової підстави, позивач вважає, що такі кошти є безпідставно отриманим майном, тому підлягає поверненню позивачу. Тому позивач просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь грошові кошти у розмірі 1\~140\~770, 00 грн., вирішити питання про розподіл судових витрат. Відповідач з позовом не погодилась, подала відзив на позовну заяву, в якому вказує, що вона не оспорює того факту, що позивач пересилала грошові кошти, проте ці кошти використовувались на потреби сім`ї. Матір позивача придбала житловий будинок у м. Нікополь, зробила там ремонт. Посилання [PERSON] на ст. 1212 ЦК України є безпідставним, оскільки грошові кошти вона передавала відповідачу добровільно, за власним бажанням. Посилання позивача на ст. 509 ЦК України є також безпідставним, оскільки між ними не існувало ніяких договірних відносин, тому вона не є боржником, а [PERSON] не є кредитором по відношенню до неї. Вважає, що позивач не довела належними та допустимими доказами, що [PERSON] повинна повертати їй грошові кошти. Просить відмовити у задоволенні позову та стягнути з [PERSON] на свою користь витрати на правову допомогу у розмірі 14\~000, 00 грн. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2021 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.11.2023 закрито підготовче засідання, справа призначена до розгляду. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Судом здійснено вихід з нарадчої кімнати у відповідності до положень ч. 2 ст. 244 ЦПК України, з метою дослідження доказу та вчинення процесуальних дій. У судовому засіданні прийняла участь також представник відповідача в режимі відеоконференції, яка просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно повідомлених позивачем обставин, вона має на утриманні неповнолітнього сина [PERSON] , а також у неї є мати і сестра [PERSON] (відповідач). Як вказує позивач, вона усно домовилась з сестрою [PERSON] , що остання буде передавати грошові кошти матері [PERSON] , які позивач буде переводити з-за кордону. Позивач змушена була виїхати на заробітки до Держави Ізраїль, влаштувалась на роботу покоївкою, де й працює на теперішній час. Як убачається з копій квитанцій про переказ грошових коштів міжнародної платіжної системи WorldCom Finance, позивач упродовж 2019-2020 р.р. перерахувала на користь відповідача грошові кошти. Так, 26.03.2019 було перераховано 60,00 доларів США; 22.05.2019 перераховано 100, 00 доларів США; 22.09.2019 перераховано 200, 00 доларів США; 24.11.2019 перераховано 300, 00 доларів США; 08.12.2019 перераховано 6000, 00 доларів США; 12.12.2019 перераховано 2750, 00 доларів США; 15.12.2019 перераховано 5000, 00 доларів США; 15.12.2019 перераховано 5000, 00 доларів США; 30.12.2019 перераховано 2582, 00 доларів США; 30.12.2019 перераховано 5000, 00 доларів США; 30.12.2019 перераховано 5000, 00 доларів США; 09.02.2020 перераховано 2500, 00 Євро; 23.02.2020 перераховано 400, 00 доларів США; 03.05.2020 перераховано 100, 00 доларів США; 19.05.2020 перераховано 500, 00 доларів США; 26.05.2020 перераховано 300, 00 доларів США; 04.06.2020 перераховано 500, 00 доларів США; 10.06.2020 перераховано 200, 00 доларів США; 14.06.2020 перераховано 260, 00 доларів США; 30.06.2020 перераховано 150, 00 доларів США; 12.07.2020 перераховано 1000, 00 доларів США; 19.07.2020 перераховано 400, 00 доларів США; 30.07.2020 перераховано 130, 00 доларів США; 11.08.2020 перераховано 2000, 00 доларів США; 22.09.2020 перераховано 1500, 00 доларів США; 30.10.2020 перераховано 67, 00 доларів США; 30.10.2020 перераховано 67, 00 доларів США. Таким чином, позивачем [PERSON] та її довіреними особами перераховано на користь [PERSON] грошові кошти в іноземній валюті на загальну суму 39\~566, 00 доларів США та 2500, 00 Євро. Після перерахування цих коштів позивач виявила, що сестра начебто привласнила їх собі. Позивач неодноразово зверталась до сестри [PERSON] з приводу повернення отриманих грошових коштів, однак остання відмовляється їх повертати. Судом досліджено запис розмови позивача з [PERSON] , на якому позивач висуває вимоги щодо повернення грошових коштів, однак [PERSON] ухиляється від їх повернення, ставить під сумнів домовленості та обов`язок щодо повернення грошових коштів. Спір виник з приводу повернення безпідставно отриманих грошових коштів (майна). Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"\~роз`яснено, що відповідно до статей\~55,124 Конституції України\~та\~статті 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Правилами\~ст. 12 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог\~ст. 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1ст. 81\~ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 5, 6, 7ст. 81\~ЦПК України\~докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами. Суд відзначає, що в ході розгляду справи позивачем не доведено у встановленому порядку належними та допустимими доказами, що між нею та відповідачем була досягнута домовленість із збереження отриманих грошових коштів або використання їх за цільовим призначенням. Позивач систематично, протягом тривалого часу, добровільно перераховувала грошові кошти на користь [PERSON] . При цьому позивач не контролювала дотримання досягнутих домовленостей та не перевіряла цільове використання коштів. Факт перерахування коштів мав місце у 2019-2020 р.р., однак звернення до суду відбулось лише у серпні 2021 року, що також свідчить про те, що позивач добровільно переводила ці кошти та не мала наміру їх повертати, проте згодом її поведінка змінилась, та вона почала вимагати ці кошти. Тобто позивач є непослідовною та її добросовісність викликає сумніви. Суд установив, що жодних письмових угод чи договорів між сторонами не укладалось, а усні домовленості щодо зберігання коштів на суму понад 39\~000 доларів США та 2500 Євро, повинні були мати письмову форму. Таким чином, посилання на усні домовленості як підставу для збереження грошових коштів, є юридично нікчемним. Відповідно до\~ст. 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Аналіз\~ст. 1212 ЦК України\~і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених\~статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого\~статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Частиною першою\~статті 202 ЦК України\~встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частинами першою, другою\~статті 205 ЦК України\~правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 1\~ст. 206 ЦК України\~усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Згідно\~стаття 208 ЦК України\~у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою\~статті 206 цього Кодексу. Частиною першою\~статті 207 ЦК України\~передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Крім того, загальна умова ч. 1\~ст. 1212 ЦК України\~звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі\~ст. 1212 ЦК України\~тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1\~ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 07.06.2018р. по справі № 212/3593/16-ц (провадження № 61- 60св17). Суд звертає увагу, що позивачем не надано достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження того, що кошти нею були сплачені на виконання домовленості, що існувала між сторонами, а доказування відповідно до ч. 6\~ст. 81 ЦПК України\~не може ґрунтуватися на припущеннях, тому суд позбавлений можливості з`ясувати дійсний характер правовідносин, які виникли між сторонами. Між тим, суд звертає увагу, що позивач, розуміючи, що у неї відсутнє зобов`язання щодо переведення грошових коштів на користь відповідача, все одно тривалий час здійснювала такі платежі. Поведінка [PERSON] не є розсудливою, оскільки вона могла призначити отримувачем коштів свою матір, для якої власне, й призначались платежі. Проте позивач кілька років продовжувала переводити кошти на користь сестри, при цьому не контролюючи навіть самостійно чи за допомогою інших осіб, чи виконує остання обов`язок із зберігання коштів, чи не витрачає їх сестра на власні потреби тощо. У висновку, викладеному в Постанові Верховного суду від 11 січня 2023 у справі № 548/741/21, зазначено, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Тобто учасники цивільних відносин повинні діяти добросовісно, їх поведінка має відповідати певному стандарту, що полягає в недопущенні порушення прав та інтересів інших осіб. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] (мати) підтвердила, що дійсно грошові кошти позивач пересилала відповідачу, проте остання приховувала ці кошти, витрачала на себе. Всі домовленості були на словах. Частина грошових коштів [PERSON] та позивача, були використані для відпочинку доньки [PERSON] (відповідача), яка була лінива, увесь час не працювала. Суд, оцінивши показання свідка, вбачає, що частина грошових коштів, які пересилались відповідачу, використовувались для потреб сім`ї, зокрема, спільного відпочинку, ремонту у будинку, навчання сина тощо. Частина коштів передавалась й особисто матері [PERSON] . За таких обставин, суд вважає, що оскільки грошові кошти частково використовувались для потреб сім`ї, то позивач не має права ставити питання про їх повернення, оскільки розуміла, та очевидно була поінформована про те, що грошові кошти не зберігаються, а витрачаються на власні потреби як відповідача, так і членів її сім`ї. Враховуючи викладене, з огляду на те, що позивачем не доведений факт безпідставного набуття відповідачем грошових коштів, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування ст. 1212 ЦК України до спірних правовідносин, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір слід віднести на рахунок позивача, оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог повністю. Водночас з позивача на користь [PERSON] підлягають стягненню документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14\~000, 00 грн.

Outcome: approved