Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу в якій посилається на те, що 19.11.2016 року між сторонами було укладено шлюб. За час спільного проживання, у подружжя народились діти: донька - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] , які на даний час проживають разом зі матір`ю. Обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що подружні відносини та спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки вони мають різні погляди на сімейне життя та життєві принципи, через, що виникали часті сварки та непорозуміння. Також зазначає, що відповідач часто вчиняв домашнє насильство по відношенню до неї, через, що вона була змушена залишити їхнє спільне помешкання та поїхати разом з дітьми до прихистку. За глибоким переконанням позивачки подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, втрачено почуття любові та поваги. Позивачка переконана, що їхній шлюб носить формальний характер та вважає, що подальше спільне життя і збереження сім`ї з відповідачем є неможливим та таким, що суперечить її інтересам та інтересам дітей. Враховуючи викладене позивач просить суд ухвалити рішення, яким шлюб між ними розірвати та визначити місце проживання неповнолітніх дітей разом із матір`ю. Позивачка в судове засідання не з`явилась, однак при подачі позовної заяви справу просила розглядати у її відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явився, рекомендоване повідомлення повернулось до суду із відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою, виїхав на Вінничину до матері". На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України судове засідання проводилося без технічної фіксації. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі ст. ст.280-283 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню враховуючи наступне. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускаєтеся. Статтею 110 СК України, передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушуванням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Статтею 5 Протоколу №7 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Частиною 3статті 56 СК Українипередбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Судом встановлено, що що 19 листопада 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Полонським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області, актовий запис № 187. На теперішній час позивачка з відповідачем шлюбних стосунків не підтримують, спільне господарство не ведуть. Згідно довідки з Благодійного фонду "Місто Добра" №16 від 18.03.2024 року, [PERSON] , [INFO] , разом із дітьми тимчасово проживає в Кризовому центрі для матерів та дитини "Місто добра", що за адресою: [ADDRESS] з 14.02.2024 р. по теперішній час у зв`язку із вчиненням домашного насильства з боку чоловіка. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що сторони не підтримують подружні стосунки, не мають спільного сімейного бюджету, проживають окремо, а тому їхню сім`ю слід вважати такою, що фактично розпалась, а шлюб між ними необхідно розірвати, оскільки подальше перебування в шлюбі може суперечити інтересам одного з сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Вирішуючи вимоги позивачки про залишення дітей на проживанні із нею, суд враховує наступне. Від шлюбу у сторін народилась діти: донька - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26.05.2017 року та син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24.09.2019 р., виданих Полонським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області. Згідно з ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Розглядаючи позовні вимоги про визначення місця проживання дитини суд керується положеннями ч. 4, 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 11 ЦПК України передбачає принцип диспозитивності судового процесу, а саме те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так позивач не звертався до суду із клопотанням про залучення до участі у справі органу опіки та піклування (участь якого є обов`язковою при розгляді даної категорії справ) з метою надання останнім висновку щодо розв`язання спору, без якого подібні позовні вимоги задоволені бути не можуть. Окрім того, не виявляється можливим встановити наявність спору про місце проживання спільної дитини відповідно до ст. 161 СК України, оскільки відповідач в судове засідання не з`явився, своїх пояснень суду не надав. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволення позову в частині визначення місця проживання дитини. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачка зазначила, що перебуває у скрутному матеріальному становищі, не працює і відповідно не отримує ніякого доходу, на її утриманні перебуває двоє малолітніх дітей, які разом із нею перебувають у кризовому центрі, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн.

Outcome: partial