Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

Представник позивачів\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~ адвокат\~Костенко Н.Ю.\~звернулась до\~суду з\~позовом до\~Богодухівської міської\~ради Харківської\~області,\~третя особа:\~Богодухівська державна\~нотаріальна контора\~Харківської області,\~про визнання\~права користування\~земельною ділянкою,\~в якій\~просить: визнати за [PERSON] право постійного користування однією другою часткою земельної ділянки площею 1,00 га для ведення особистого підсобного господарства в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , згідно з Державним актом на право постійного користування землею серія ХР-04-00-018263 виданого 31 жовтня 1997 року; визнати за [PERSON] право постійного користування однією другою часткою земельної ділянки площею 1,00 га для ведення особистого підсобного господарства в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , згідно з Державним актом на право постійного користування землею серія ХР-04-00-018263 виданого 31 жовтня 1997 року. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] помер [PERSON] , спадкова справа після померлого була заведена в Богодухівській державній нотаріальній конторі за №298/2019. Спадкоємицями за заповітом є його доньки [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого [PERSON] та [PERSON] спадщина, на яку в указаних частках видано свідоцтво, складається з земельної ділянки площею 3,6896 га, кадастровий номер 6320884500:01:003:0200. Позивачі звернулись до Богодухівської держаної нотаріальної контори Харківської області з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на право постійного користування земельною ділянкою, цільове призначення якої - для ведення особистого підсобного господарства, право на користування на яку за [PERSON] , підтверджується Державним актом серія ХР - 04-00-018263 виданого 31 жовтня 1997 року. Листом від 09 лютого 2024 року № 159/01-16 позивачам було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду. Позивачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник - адвокат Костенко Н.Ю. в судове засідання не з`явились, представник надав до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримала, прохала їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Проти задоволення позову не заперечував. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Проти задоволення позову не заперечувала. Суд, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, приходить до наступного. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05 січня 1973 року, батьком [PERSON] , [INFO] є [PERSON] , актовий запис № 3. (рос.мовою). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01 грудня 1971 року, батьком [PERSON] , [INFO] є [PERSON] , актовий запис № 8. (рос.мовою). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 28 січня 2019 року виконавчим комітетом Кленівської сільської ради Богодухівського району Харківської області, [PERSON] помер [INFO] , актовий запис № 03. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкування - це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до копій свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 18 серпня 2020 року, посвідчених державним нотаріусом Богодухівської державної нотаріальної контори, спадкоємцями земельної ділянки № 235 площею 3, 6896 га, кадастровий номер 6320884500:01:003:0200, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] є його доньки [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , по частці кожна. Таким чином, на підставі вказаних доказів суд визнає доведеним факт того, що позивачі є спадкоємцями [PERSON] за заповітом та прийняли спадщину у встановленому порядку. Відповідно до копії Державного акту на право постійного користування землею серії ХР-04-00-018263, виданого 31 жовтня 1997 року Кленівською сільською радою, на підставі рішення Кленівської сільської ради Богодухівського району Харківської області № 13 від 29 березня 1993 року, [PERSON] було надано у постійне користування земельну ділянку площею 1,00 га для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території Кленівської сільської ради Богодухівського району Харківської області. Згідно відповіді нотаріуса Богодухівської державної нотаріальної контори Харківської області від 09 лютого 2024 року № 159/01-16 [PERSON] та [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на право постійного користування земельною ділянкою, право користування на яку підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії ХР-04-00-018263, оскільки нотаріуси не можуть вчинювати нотаріальні дії за умови існування спору про право. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації певного блага у внутрішньому праві країни. Згідно з Конвенцією, інші права та інтереси є активами, тому можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». Звідси право користування земельною ділянкою, отриманою громадянином для ведення особистого підсобного господарства є майном у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, право на яке підпадає під її захист. Згідно з нормами ч. 2 ст. 407 ЦК України та ч. 2 ст. 102 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 7 ЗК України від 18.12.1990 року, користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Пунктом 6 розділу X «Перехідні положення» ЗК України України у редакції Закону від 25.10.2001, який діяв з 01.01.2002 (момент набрання чинності названим ЗК України) до 22.09.2005, було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01.01.2002, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформити право постійного користування на право власності або право оренди. Проте, Конституційний Суд України рішенням № 5-рп/2005 від 22.09.2005 визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення п. 6 розділу X «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення. Звідси, громадяни та юридичні особи, які до 01.01.2002 отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі. Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01.01.2002, не втрачається внаслідок його не переоформлення користувачем, який за ЗК України не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідності до вимог чинного законодавства. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 663/1738/16-ц. Суд у даному спорі застосовує вказані положення законодавства та з урахуванням встановлених у справі обставин зазначає, що на момент смерті [PERSON] йому на законних підставах належало право постійного користування спірною земельною ділянкою. Статтею 141 ЗК України в чинній редакції встановлено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії. Суд зауважує, що ні за життя, ні після смерті [PERSON] належне йому право постійного користування спірною земельною ділянкою не було припинене, доказів протилежного матеріали справи не містять, отже право постійного користування спірною земельною ділянкою входить до складу спадщини після смерті останнього, фактом його смерті це речове право припинено не було, а тому позивач його успадкував. На час видачі [PERSON] . Державного акта на спірну земельну ділянку, діяла Інструкція про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затверджена наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 28 від 15.04.1993, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 23.04.1993 за № 31. Із наведених законодавчих норм слідує, що право постійного користування спірною земельною ділянкою було зареєстровано в установленому порядку, який діяв до 01 січня 2013 року, а отже є чинним, земельна ділянка є сформованою, їй присвоєно кадастровий номер і внесено відомості до Національної кадастрової системи. Відповідно до ч. 2 ст. 15 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» надано роз`яснення про те, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Частинами 2, 3 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав. На підставі викладеного, враховуючи те, що позивачі є спадкоємцями за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , за життя та після смерті його право постійного користування спірною земельною ділянкою припинене не було, доказів того, що це право було припинено у встановленому законом порядку, матеріали справи не містять, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів про визнання права користування земельною ділянкою підлягають задоволенню. Рішення виноситься у межах заявлених вимог, на підставі пред`явлених доказів.

Outcome: approved