Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

27.11.2023 [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] (третя особа - Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради) про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів (а.с. 2-6). Ухвалою судді від 01.12.2023 відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження, зобов`язано орган опіки та піклування, яким є Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, надати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 56). Ухвалою суду від 22.01.2024 відмовлено у прийнятті визнання відповідачкою [PERSON] позову [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів (а.с. 79). Підготовче засідання у справі закрите 13.03.2024, встановлений порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються під час розгляду справи по суті, та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 89 - 91). В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.06.2013 по справі № 201/5791/13-ц між сторонами розірваний шлюб. Позов про розірвання шлюбу поданий позивачем у зв`язку із тим, що відповідачка не займалась вихованням сина, у сім`ї втрачено взаєморозуміння, постійні конфлікти, скандали та різне бачення відносин подружжя в сім`ї. В рішенні суду зазначено, що син [PERSON] , [INFO] проживає разом з позивачем та знаходиться на його утриманні та вихованні. Після розірвання шлюбу спільна дитина буде проживати із батьком - [PERSON] , що не заперечувалося з боку матері дитини [PERSON] . З народження [PERSON] проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS] . 05.08.2017 позивач уклав із [PERSON] шлюб. Позивач є військовим, тому у зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ на територію України, у березні 2022 року відправив сина [PERSON] у супроводі дружини [PERSON] за кордон, де вони проживають до цього часту. 09.11.2023 співробітниками управління-служби у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради обстежені умови проживання за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту санітарний стан квартири задовільний, є необхідні комунікації. Відповідно до характеристики Дніпровського техно-економічного ліцею № 61 «Ерудит» Дніпровської міської ради, [PERSON] є учнем 9А класу, навчається в ліцеї з першого класу. Батьки [PERSON] та [PERSON] приділяють належну увагу вихованню сина. Тобто, в ліцеї матір`ю [PERSON] вважають дружину позивача [PERSON] . Мати [PERSON] за весь період навчання [PERSON] в ліцеї жодного разу не була, не цікавилась навчальним процесом сина, її в ліцеї ніхто не знає. [PERSON] не пам`ятає свою матір [PERSON] , вона з ним не спілкується, матеріально не допомагає, до сина не приїжджає. Факт невиконання матір`ю [PERSON] батьківських обов`язків відносно сина підтверджую поясненнями самого [PERSON] , письмовими поясненнями родичів позивача та знайомих. 16.11.2023 [PERSON] надала нотаріально засвідчену заяву про те, що вона згодна на позбавлення батьківських прав, не проживає із сином та не займається його вихованням та матеріальним забезпеченням. Підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав є п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України. На підставі викладеного, просив позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , стягнути з [PERSON] аліменти щомісячно по 2833,00 грн. на утримання [PERSON] , [INFO] , на користь позивача. Відповідачка позовні вимоги визнала. Однак правом на надання відзиву на позовну заяву не скористалася. 10.01.2024 у підготовчому засіданні представник відповідачки [PERSON] - адвоката Серебряков Е.С. (діє на підставі ордеру від 10.01.2024 - а.с. 62) надав заяву про визнання позову про позбавлення батьківських прав, яку відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Серебряков Е.С. у судовому засіданні підтримали (а.с. 63). Ухвалою суду від 22.01.2024 відмовлено у прийнятті визнання відповідачкою [PERSON] позову (а.с. 79). Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Додатково пояснив, що [PERSON] натепер проживає в Іспанії із його дружиною [PERSON] . Інших спільних дітей сторони не мають. [PERSON] не спілкується із матір`ю, адже вони розлучилися у 2013 році і контакти обірвалися. Фактично вони розлучилися за рік до офіційного розірвання шлюбу. Дитина ще до розлучення проживав з ним, коли йому було 3 роки. Відповідачка скоріш за все поїхала до батьків, у неї була своє життя, він ним не цікавився. Сина виховує сам, мати ніколи не була присутня у житті дитини. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнавала повністю. У підготовчому засідання відповідачка пояснила, що востаннє спілкувалась із [PERSON] у 2012 році, нині не спілкується, тому що на це вплинули її колишній чоловік та його родичі, вони заборонили їй спілкуватися з дитинною і казали погані речі на її адресу та дитини. На жаль, зі свого боку, вона теж винна в тому, що не спілкувалася із дитино. Якщо б родичі позивача їй не забороняли спілкуватися, то вона б продовжувала зв`язок із сином. Наразі відсутні чинники, які б впливають на спілкування із дитиною. Визнала, що матеріальну допомогу не наддавала, оскільки колишній чоловік [PERSON] сказав, що йому гроші не потрібні, не надав номер картки. Пояснила, що працю адміністраторам у ресторані, на обліку у нарколога або психіатра не перебуває, не зловживаю алкоголем і не вживає наркотики. До кримінальної відповідності ніколи не притягалися, до будь-якої іншої відповідальності, у т.ч. за жорстоке поводження із дитиною не притягалася. Причиною відсутності зв`язку із дитиною є те, що минуло багато часу з останнього разу спілкування, у нього є нова сім`я. Нотаріальну заяву на згоду на позбавлення батьківських прав написала, оскільки, в житті сина вона є зайвою, у його віці вже є своє бачення, вона не хоче впливати на сина, не думає, що це розумно. Просила позбавити її батьківських прав, оскільки вона не стільки не бажає виховувати дитину, однак не має такої можливості. Причиною того, що вони з [PERSON] не спілкуються є саме не бажання дитини з нею спілкуватися, який вважає своєю мамою дружину позивача. У судовому засідання відповідачка пояснила, що погоджується із позовом. Вона винна, змушувати спілкуватися з нею дитину не бажає. Причина розірвання зв`язку із дитиною є те, що коли із позивачем вони розлучилися, то син проживав з позивачем, який про нього піклувався. Відповідачці не було де жити, вона не могла проживати з дитиною, вона з малозабезпеченої родини, народила у 16 років. З пологового будинку дитину вона забрала і вони жили усі разом. Потім розлучилися із позивачем, тому що втрутилися його родичі. Вона забирала дитину з собою. Але позивач і його родичі написали заяву до органів поліції і не давали із дитиною спілкуватися. Її викликали до поліції і сказали, що слід владнати сімейні відносини, щоб цього не повторювалося. Вона телефонувала матері позивача [PERSON] і бабусі, але вони сказали, що краще, щоб дитина була із позивачем, адже відповідачка не зможе дати дитині нічого. Тоді вона була молодою і подумала, що дійсно, для дитини буде краще із батьком і його родичами, адже вони можуть її забезпечити. Тому відвезла сина до батька, щоб він ходив до дитячого садку. Щодо матеріального утримання дитини, то пояснила, що вона дійсно не приймала участь у його утриманні, але пропонувала позивачеві гроші, але він відмовився. Вона б хотіла спілкуватися із дитиною, але сам син не хоче, бо багато часу пройшло. Тому й написала нотаріально посвідчену заяву про згоду на позбавлення її батьків прав. Представник відповідачки - адвокат Серебряков Е.С. у підготовчому та у судовому засідання позицію відповідачки про визнання позову підтримав. Зазначив, що між відповідачкою і дитиною складні відносини, саме дитина не бажає, щоб мати приймала участь у його вихованні, він прихильний саме до батька, який з 2013 року ним опікується. У імітації активної діяльності з боку відповідачки у вихованні дитини немає сенсу. Слід врахувати думку дитину самої дитини, яка зафіксована на відеозапису про те, що із матір`ю втрачений зв`язок, він її не пам`ятає, та ніколи не телефонувала і не допомагала фінансово, дитина хоче залишитися з батьком. Отже, сам син не заперечує проти позбавлення матері батьківських прав. Вважав за можливе позов задовольнити. Представник третьої особи - Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився. 18.12.2023 від представника третьої особи - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 23.12.2022 - а.с. 61) надійшла заява про те, що орган опіки та піклування не може надати висновок у порядку ст. 19 СК України, оскільки дитина перебуває за кордоном. Беручи до уваги надані документи та позицію відповідачки, не заперечує проти позбавлення батьківських прав (а.с 60). Суд, вислухававши в судовому засіданні сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши позиції сторін та докази у справі, встановив такі обставини справи та відповідні ним правовідносини. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.05.2009. [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є сторони. Дитина народилася до реєстрації шлюбу. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17.06.2013 по справі № 201/5791/13-ц шлюб між сторонами розірваний (а.с. 34 - 35). Як видно зі змісту рішення, позивач на обґрунтування позову про розірвання шлюбу вказував, що від шлюбу народилася дитина - син [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачем та знаходиться на його утриманні та вихованні. Шлюбні відносини з відповідачем припинились. Причиною припинення шлюбних відносин стала відсутність в родині взаєморозуміння, втрата почуття любові, різне бачення сторонами відносин подружжя в сім`ї, що призводило до взаємної неповаги, постійних конфліктів, скандалів та побутових сварок. Позивач вважає подальше спільне життя з відповідачем неможливим, шлюб - формальним, його збереження таким, що суперечить його інтересам та інтересам дитини, а отже є недоцільним в подальшому. Судом у цій справі встановлено, що позивач надав виписку з КЗ «ДЦПМСД №6» від 12.06.2013, згідно якої, дитина спостерігається у поліклініці за місцем проживання та довідку від 13.06.2013 про те, що [PERSON] відвідує КЗО «ДЗН №157 комбінованого типу». За харчування дитини оплату здійснює батько [PERSON] в повному обсязі самостійно. На теперішній час шлюбні відносини між сторонами припинились. Син [PERSON] проживає разом з позивачем та знаходиться на його утриманні та вихованні. Після розірвання шлюбу спільна дитина буде проживати із батьком - [PERSON] , що не заперечувалося з боку відповідача. Отже, спір про місце проживання дитини разом із матір`ю чи батьком під час розірвання шлюбу не існував і не вирішувався судом. 05.08.2017 позивач зареєстрував шлюб з [PERSON] (а.с. 11). Позивач є військовим, перебуває на військовому обліку з 25.02.2022 (а.с. 24 - 27). Як пояснив позивач, у зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ на територію України, у березні 2022 року відправив сина [PERSON] у супроводі дружини [PERSON] за кордон, вони проживають нині в Іспанії. Разом із тим судом з Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що 23.01.2024 [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.01.2024 у справі № 201/835/24 (провадження № 2/201/1289/2024) позовну заяву передано за підсудністю до Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська. Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.02.2024 у справі № 201/835/24 (провадження №2/932/844/24) справу прийнято до провадження, призначено до розгляду на 30.04.2024. На підставі заяви позивача 09.11.2023 співробітниками управління-служби у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради обстежені умови проживання за адресою: [ADDRESS] та складений відповідний про стан квартири. Згідно вказаного акта, у квартирі мешкає позивач, його мати - [PERSON] , [INFO] (а.с. 31). Відповідно до характеристики Дніпровського техно-економічного ліцею № 61 «Ерудит» Дніпровської міської ради, [PERSON] є учнем 9А класу, навчається в ліцеї з першого класу. Батьки [PERSON] і [PERSON] приділяють належну увагу вихованню сина (а.с. 13). Також позивач долучив до позову письмові пояснення матері [PERSON] , дружини [PERSON] , брата [PERSON] , хрещеної матері [PERSON] , інших родичів, знайомих, друзів (як він пояснив) про невиконання матір`ю [PERSON] батьківських обов`язків відносно сина [PERSON] (а.с. 15-23, 28, 41-48). 16.11.2023 [PERSON] надала заяву, посвідчену приватним нотаріусом Каменського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, за реєстровим № 1581, про те, що вона згодна на позбавлення батьківських прав відносно сина [PERSON] , оскільки вихованням та утриманням дитини вона не займається та не бажає займатися у майбутньої, дитина разом із нею не проживає, проживає із батьком. Всі питання про позбавлення батьківських прав просить розглядати без неї (а.с. 36). Позивач вказує, що підставою позбавлення [PERSON] є п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1)-6) частини першої статті 164 СК України). Тлумачення пункту 2 ч. 1 чт. 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 т. 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.05.2018 у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.05.2020 у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що: «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-ХІІ передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. З проаналізованих судом доказі встановлено, що з 2013 року між [PERSON] та його біологічною матір`ю втрачений зв`язок. На наданому позивачем відеозапису [PERSON] , відповідаючи на запитання самого позивача, зазначив що він матір не пам`ятає та хоче залишитися проживати із батьком. Разом із тим суд враховує пояснення самої матері [PERSON] , яка двічі пояснила у судовому засіданні, що причинною розриву із сином була саме поведінка позивача і його родичів, які змусили її у тяжких життєвих обставинах повернути дитину батькові у трирічному віці. Відповідачка вказувала, що саме позивач і його родичі звернулися після того, як вона забрала дитину до себе до органів поліції, вони не давали із дитиною спілкуватися, її викликали з цього приводу до поліції. Тобто відповідачка не покинула дитину свідомо, намагалася залишити дитину у себе. Діючи в інтересах дитини, вона повернула сина батькові за для того, щоб він був забезпечений і ходив дитячого садка. Зазначала, що пропонувала кошти на утримання дитини від яких позивач відмовився. Дані пояснення відповідачки самим позивачем не заперечувалися і жодними доказами не спростовані. Так, суд враховує, що доказами ухиленням батьків від виконання своїх обов`язків є відсутність піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя тощо. Однак такі обставини мають доводити саме ухилення батьків від виконання своїх обов`язків, тобто умисну поведінку, спрямовану на нехтування батьківських обов`язків, а не просто свідчити про пасивну поведінку особи по відношенню до дитини. Окрім того, суд враховує, що упродовж всього часу з 2013 року, коли між сторонами вже було з`ясоване питання про проживання дитини із батьком, останній не звертався до суду із позовом ані про стягнення аліментів ані про позбавлення батьківських прав і лише наразі, у період воєнного стану в Україні, позивач, який перебуває на військовому обліку, звернувся із цим позовом. Позивач вказує, що син проживає з його нинішньою дружиною за кордоном. Однак дитина не всиновлена [PERSON] , на якій підставі, у якому правовому статусі наразі дитина перебуває за кордоном із [PERSON] - не відомо. До того ж позивач подав позов до суду про розірвання шлюбу із [PERSON] та у разі його розірвання дитина взагалі залишитися із особою, яка немає жодного відношення до дитини. Письмові пояснення осіб, які долучені позивачем до позову, які не були допитані як свідки (позивач таке клопотання не заявляв), не є належними і допустимим доказами у справі. Відповідно до ч.ч. 4, 5, 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.. Однак висновок про доцільність позбавлення батьківських прав органом опіки та піклування суду не наданий, що позбавляє суд проаналізувати додатковий доказ, який має суттєве значення для розгляду даної справи. Відтак, матеріали справи не місять належних та допустимих доказів свідомого ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення її батьківських прав, позивач не надав, окрім того, як було вказано, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, виключним і надзвичайним способом впливу на недобросовісних батьків. Судом не прийнято визнання позову відповідачкою у частині позбавлення її батьківських прав, з огляду на таке. Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Отже, визнання обставин, які не підлягають доказуванню, можливе, зокрема, за умов: 1) визнання їх усіма учасниками справи та 2) відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин. Втім, визнання позову слід відрізняти від визнання відповідачем певних обставин. Так, відповідач може визнавати певні підстави позову, але заперечувати проти його задоволення з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, отже визнання обставин позову тільки звільняє позивача лише від їх доведення перед судом. Фактично відповідачка визнала обставини, за яких позивач просить позбавити її батьківських прав, водночас заперечувала проти того, що вона ухилялася від виконання батьківських обов`язків, а вказувала, що опинилася у ситуації, створеної самим позивачем, яка її змусила покинути дитину. При цьому, зазначала, що хотіла б спілкуватися із дитиною, але сам син не хоче, бо багато часу минуло. Сама дитина - [PERSON] на дослідженому судом відеозаписі повідомив батькові про те, що він хоче із ним проживати, а матері не знає. Суд вважає, що неповнолітній хлопець у його віці 15 років не може розуміти і усвідомлювати цілком об`єктивно наслідки позбавлення його матері батьківських прав стосовно себе. Бажання дитини проживати із батьком, яке було виказане на відеозаписі, цілком узгоджується із тими обставинами, у яких він перебуває, адже [PERSON] має тісний зв`язок із батьком, а з матір`ю не має, оскільки це було зумовлено відсутністю спілкування протягом тривалого часу. Взагалі не узгоджується із нормою п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, яка вказує на необхідність з`ясування обставин саме ухилення від виконання батьківського обов`язку, прохання до суду самої відповідачки позбавити її батьківського права. Суд, відмовляючи у прийняття позову, виходить із того, що відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У ч. 1 ст. 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою . Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України). Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.12.2018 у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18) вказано, що позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16.07.2015 Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). А у справі «Савіни проти України» Європейський суд з прав людини в рішенні зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. З урахуванням наведених норм права, які покликані за забезпечення перш за все інтересів дитини, установлених судом обставин, пояснень сторін, відсутності належних і допустимих доказів ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, суд доходить висновку, що спільне прохання сторін до суду позбавити відповідачку батьківського права зумовлене створенням між собою штучного спору з приводу позбавлення батьківських прав, а не утворенням для відповідачки негативних наслідків у виді позбавлення батьківських прав і не відповідає інтересами самої дитини. З урахуванням пояснень позивачки про те, що вона вимушено покинула дитину у малолітньому віці, не вчиняла щодо дитини жорстокого поводження, не має інших аморальних характеристик, суд приходить до висновку, що у даній ситуації не слугує інтересам дитини розірвання його зв`язку із матір`ю, і позбавлення таким чином дитини її коріння. Тому у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав відповідачки суд відмовляє. Щодо вимог про стягнення аліментів. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Отже, дана норма надає тому з батьків, з ким проживає дитина, право вибору способу сплати аліментів - у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі. Згідно положень ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. При цьому, підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст.183,184 СК України. Згідно з ч. 1, 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», прожитковий мінімум для працездатних осіб становить: працездатних осіб - 3028 гривень. Прожитковий мінімум на дитину вікoм від 6 до 18 років - 3196 гривень становить: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні. Відповідачка повністю визнала вимоги про стягнення із неї аліментів у твердій грошовій сумі 2833,00 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачкою позову про стягнення аліментів на утримання дитини не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Приймаючи до уваги матеріальне положення дитини, яка потребує матеріальної допомоги, а також матеріальне становище відповідачки, її можливість сплачувати аліменти, адже відповідачка є працездатною, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів, стягуваних з відповідачки на утримання дитини у твердій грошовій сумі у розмірі 2833,00 грн. щомісячно. Тому позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини підлягають задоволенню. При визначенні розміру аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 2833,00 грн., судом прийнято до уваги, що даний розмір не є меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також при прийнятті даного рішення судом враховано положення ч. 1 ст. 140 СК України, про те, що позивач має такі ж обов`язки щодо утримання дитини, як і відповідач. Варто зазначити, що статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них та інших випадках, які передбачені цим кодексом. А тому сторони, за наявності умов для збільшення або зменшення визначеного судом розміру аліментів, мають право звернутися до суду з відповідним позовом. Статтею 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тому стягнення аліментів слід рахувати з 27.11.2023. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі в межах платежу за один місяць. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, виходячи з того, у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав позивачеві відмовлено, судові витрати у вигляді сплаченого судового збору (а.с. 1) з відповідачки не стягуються. З огляду на те, що позивач при пред`явленні позову був звільнений від сплати судового збору, то на підставі ст. 2 Закону України «Про судовий збір», суд вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн., що є мінімальною ставкою судового збору на 2023 рік (на момент подачі позову). На підставі викладеного,

Outcome: partial