Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

08.09.2006 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07.04.2021 у справі № 643/7746/20 шлюб між сторонами було розірвано. [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.12.2007 є власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до звіту про оцінку майна № 11с-0623/06 від 26.06.2023 ринкова вартість квартири [ADDRESS] складає 2\~364\~110, 00 грн. 13.04.2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на спірну квартиру. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18.05.2021 року, яке 03.11.2021 року Харківським апеляційним судом залишено без змін, встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з березня 2005 року по 08.09.2006 року [PERSON] та [PERSON] ; в частині визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] відмовлено. При цьому, зі змісту рішення Московського районного суду м. Харкова від 18.05.2021 року вбачається, що: «З`ясувавши всі обставини справи, дослідивши надані сторонами докази та установивши, що з березня 2005 року по 008.09.2006 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, спільно вели господарство, мали взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю, суд приходить до висновку, що спірне нерухоме створювалось під час проживання однією сім`єю до реєстрації шлюбу, а державна реєстрація права власності на новостворене майно відбулася вже у шлюбі, що відповідно до ст. 74 СК України надає підстави для висновку про виникнення права спільної сумісної власності на квартиру, кошти на будівництво якої витрачено саме у цей період». Крім того, як вбачається з постанови Харківського апеляційного суду від 03.11.2021 року «Спірна квартира набута сторонами за час\~шлюбу і\~презумпція спільності\~права власності\~подружжя на\~майно,\~яке набуте\~ними в\~період шлюбу,\~не була\~спростована позивачем.Відмовляючи в\~задоволенні позову\~у частині\~визнання права\~власності на\~спірну квартиру\~ [ADDRESS] ,\~суд першої\~інстанції,\~з висновком\~якого погоджується\~колегія суддів,\~обґрунтовано виходив\~з недоведеності\~позивачем виникнення\~у нього\~права власності.\~Колегія суддів\~зауважує,\~що для\~придбання спірної\~квартири були\~використані значні\~кредитні кошти,\~32\~000\~дол США,\~які 13.07.2006\~отримала відповідач\~на підставі\~укладеного нею\~договору кредиту\~ще до\~продажу відповідачем\~своєї другої\~квартири.Отже використання для придбання за договором пайової участі спірної квартири отриманих позивачем від продажу квартир грошових коштів у даному випадку належними, достовірними і достатніми доказами безспірно не доведена, оскільки відповідно до ч. 6 ст.\~81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях». Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у цивільному процесі передбачені частиною 4 статті 82 ЦПК України, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 року в справі № 910/9823/17. Разом із тим, преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. За таких обставин, факт спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру встановлений судовим рішенням, яке має преюдиційне значення і не підлягає повторному доказуванню під час розгляду даної справи. Відповідач під час розгляду даної справи також зазначив про те, що спірна квартира є їхньою спільною сумісною власністю. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, введення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Згідно з частинами першої, третьої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано положеннями статті 63 СК України, згідно з якими дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Статтею 68\~СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Правилами статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні норми містить частина друга статті 372 ЦК України. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України Статтею 71 СК України передбачено способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зокрема, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. За таких обставин, вимога позивача про поділ майна подружжя шляхом визнання за позивачем та відповідачем права власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS] , є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Що стосується заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, суд зазначає наступне. Звертаючись до суду із заявою про застосування строків позовної давності представник відповідача посилається на те, що з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя та визнання права власності на спірну квартиру позивач звернувся 03.04.2020 року, а відтак саме з цього моменту слід обраховувати трирічний строк позовної давності. Однак суд вважає вказані доводи представника відповідача безпідставними, враховуючи наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Положеннями ст. 257 ЦК України унормовано, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Водночас, згідно з ч. 1 ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. У даній справі шлюб між сторонами розірваний рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07.04.2021 у справі № 643/7746/20, яке набрало законної сили 10.05.2021 року. У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними. Як вбачається з постанови Харківського апеляційного суду від 03.11.2021 у справі № 643/5762/20 13 квітня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя та визнання права власності. Позовна заява мотивована тим, що 08 вересня 2006 року він уклав шлюб з відповідачем. Від спільного шлюбу сторони мають сина. Однак, до реєстрації шлюбу вони з відповідачем з березня 2005 року вже стали проживати однією сім`єю та вести спільне господарство. Разом святкували усі свята: дні народження, Новий рік, відвідували батьків відповідача, їздили з друзями на відпочинок. За час спільного проживання до реєстрації шлюбу: з березня 2005 року по 08 вересня 2006 року між ними склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю зі взаємними правами та обов`язками. Вони планували разом спільне майбутнє та купівлю власної спільної квартири. Вказав, що на початку літа 2006 року ними на ім`я відповідачки з АТ «Флас» був укладений договір пайової участі в будівництві житлового будинку за номером [ADDRESS] . Перший внесок був зроблений у сумі 20000 доларів США. Оскільки їм не вистачало коштів, вони взяли іпотечний кредит у AT «Укрсоцбанк». Кредит був повністю достроково погашений вже у шлюбі на суму 32000 доларів США у вересні 2006 року. Для купівлі спірної кватири та погашення даного кредиту йому довелось продати дві квартири, які належали йому на праві приватної власності, а саме: квартиру [ADDRESS] , яку він продав відповідно до Договору купівлі-продажу від 15.05.2006 року за 154025, 00 гривень (еквівалент за курсом НБУ становив 30500, 00 доларів США) та квартиру [ADDRESS] , яку він продав відповідно до Договору купівлі-продажу від 17.08.2006 року за 145800, 00 грн. (еквівалент за курсом НБУ становив 28000, 00 доларів США). 15.08.2007 року Актом Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта було прийнято в експлуатацію перший пусковий комплекс першої черги будівництва житлового комплексу з елементами торгівлі і обслуговування та відкритою автостоянкою по [ADDRESS] . Рішенням Харківської міської ради від 15.08.2007 року за № 817 було затверджено Акт Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію першого пускового комплексу першої черги будівництва житлового комплексу з елементами торгівлі і обслуговування та відкритою автостоянкою по [ADDRESS] . 13 листопада 2007 року Рішенням за № 349/27 Виконавчого комітету Московського району в місті Харкові було вирішено оформити та видати свідоцтво про право власності на спірну квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] 05 грудня 2007 року Виконавчим комітетом Московської районної ради м. Харкова було видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно на ім`я відповідача, а саме на квартиру [ADDRESS] . В цій квартирі вони і мешкають з відповідачем та їх сином. Так, спірна квартира придбана за 52 000, 00 доларів США - це кошти від продажу квартир, які були його особистою власністю, та не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Оскільки кошти на придбання спірної квартири були його власні, то вважає що право власності на вищезазначену квартиру повинно бути визнано за ним. На підставі вищевикладеного, [PERSON] просив визнати факт, що він та відповідач проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу у період з березня 2005 року по 08 вересня 2006 року; визнати за ним право власності на спірну квартиру. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18.05.2021 року у справі № 643/5762/20, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 03.11.2021 року, і яке набрало законної сили 03.11.2021 року, було відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на спірну квартиру, оскільки судами було встановлено, що вона набута сторонами за час шлюбу і презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не була спростована позивачем. Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання права власності на спірну квартиру [ADDRESS] , суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з недоведеності позивачем виникнення у нього права власності. При цьому, апеляційний суд зазначив, що для придбання спірної квартири були використані значні кредитні кошти, 32 000 дол США, які 13.07.2006 отримала відповідач на підставі укладеного нею договору кредиту ще до продажу відповідачем своєї другої квартири. Отже використання для придбання за договором пайової участі спірної квартири отриманих позивачем від продажу квартир грошових коштів у даному випадку належними, достовірними і достатніми доказами безспірно не доведена, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, з дня набрання судовим рішенням у справі № 643/5762/20 законної сили було встановлено факт спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру. За таких обставин суд вважає, що позивач звернувся до суду з даним позовом в межах строку позовної давності. Також суд зазначає, що постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 11\~березня 2020\~року №\~211\~«Про запобігання\~поширенню на\~території України\~гострої респіраторної\~хвороби COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України\~від 30\~березня 2020\~року №\~540-IX\~«Про внесення\~змін до\~деяких законодавчих\~актів України,\~спрямованих на\~забезпечення додаткових\~соціальних та\~економічних гарантій\~у зв`язку\~з поширенням\~коронавірусної хвороби\~(COVID-19)» який набрав чинності, 02 квітня 2020 року розділ\~«Прикінцеві та\~перехідні положення»\~ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Крім того, 17.03.2022 року набрав чинності Закон України № 2120-IX від 15.03.2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким розділ «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» ЦК\~України було доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Законом України № 3450-IX від 08.11.2023 у розділі "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України пункт 19 викладено у такій редакції: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану". З огляду на викладене заява представника відповідача про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин не підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності на спірну квартиру та припинення права спільної сумісної власності на майно, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. У п. 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц зазначено, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Метою заявленого позивачем позову є поділ спільного сумісного майна, набутого за час спільного проживання позивача однією сім`єю з колишньою дружиною як чоловіка та дружини. Зазначений вище висновок суду про віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ. Тому констатація цієї обставини як позовної вимоги не є належним способом захисту права. Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18)). Отже, задоволення вимоги про поділ спірної квартири як спільної сумісної власності шляхом визнання за позивачем та колишньою дружиною права власності на її частину за кожним саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такий об`єкт. З огляду на викладене у суду відсутні підстави для зазначення в резолютивній частині рішення про припинення такого режиму щодо спірної квартири. Окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту (п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20. За таких обставин позовні вимоги про визнання права спільної сумісної власності та припинення права спільної сумісної власності на спірну квартиру не підлягають задоволенню. Що стосується витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 12 000, 00 грн., суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 133\~ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Відповідно до частин першої та другої статті 137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною восьмою статті 141\~ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з частиною третьою статті 137\~ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту частини четвертої статті 137\~ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Відповідно до частини п`ятої статті 137\~ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: partial