Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

30 жовтня 2023 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. В обгрунтування позовної заяви позивач зазначає, що їй на праві приватної власності на підставі договору дарування від 09 липня 1998 року належить квартира [ADDRESS] . У квартирі був зареєстрований син позивачки - [PERSON] . Після його одруження 11 березня 2022 року він разом зі своєю дружиною - [PERSON] та їх малолітнім сином [PERSON] почали проживати у згаданій квартирі. 14 липня 2022 року [PERSON] без відома та дозволу позивача, як власника квартири, зареєстрував [PERSON] у квартирі. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилася донька - [PERSON] . Сім`я була неблагополучною, подружжя зловживало алкоголем та наркотиками, між ними виникали часті сварки, при черговій з яких [PERSON] вистрибнув з балкону, покінчивши життя самогубством. Після даної трагедії [PERSON] повністю обмежила доступ до квартири позивачці [PERSON] . [PERSON] не сплачує за житлово-комунальні послуги та не несе витрат по утриманню житла. Наразі позивач просить суд усунути їй перешкоди у користуванні згаданою квартирою, шляхом виселення відповідачів з помешкання. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 жовтня 2023 року матеріали позову передано в провадження судді Шаповаловій К.В. Фактично справу було передано судді 02 листопада 2023 року. Ухвалою суду від 07 листопада 2023 року позов було залишено без руху та надано представнику позивача строк на усунення недоліків. 09 листопада 2023 року до суду від представника позивача - адвоката Вітра В.М. надійшла заява про усунення недоліків. 21 листопада року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання позивача та відповідачів. Ухвалою суду від 27 листопада 2023 року відкрито провадження у справі, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації та призначено підготовче засідання на 16 січня 2024 року. 8 січня 2024 року до суду від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона заперечувала проти позовних вимог, зазначила, що вимоги позивачки про виселення її та малолітніх дітей, які є онуками позивачки, суперечить міжнародному та національному законодавству, вона проживала разом з чоловіком у спірній квартирі з 2019 року за згодою позивачки, а після смерті чоловіка (сина позивачки), позивачка обіцяла зареєструвати у цій квартирі й молодшу онуку [PERSON] , але через деякий час позивачка почала створювати нестерпні умови та всіма силами намагається виселити її з дітьми із спірної квартири. 15 січня 2024 року від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи відповідь Дарницької РДА від 3 січня 2024 року, а також клопотання про допит позивача як свідка та про виклик свідків [PERSON] , [PERSON] . У підготовчому засіданні 16 січня 2024 року судом були задоволені клопотання представника позивача про виклик та допит свідків, про допит позивача як свідка та про долучення до матеріалів справи доказів, оголошено у підготовчому засіданні перерву до 22 лютого 2024 року за клопотанням відповідачки [PERSON] 8 лютого 2024 року від третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору надійшла заява про розгляд справи у відсутність їх представника та висновок, в якому викладені заперечення щодо виселення малолітніх відповідачів [PERSON] та [PERSON] із спірної квартири. У підготовчому засіданні 22 лютого 2024 року було оголошено перерву до 21 березня 2024 року за клопотанням представника відповідачки [PERSON] 19 березня 2024 року до суду від представника відповідачки [PERSON] надійшло клопотання про виклик та допит свідків та як про допит свідка відповідачки, а також долучення до матеріалів справи доказів на спростування заявлених позовних вимог. У підготовчому засіданні 21 березня 2024 року були частково задоволені клопотання представника відповідача, зокрема про допит свідків, задоволено клопотання про долучення до матеріалів справи доказів та допит як свідка відповідача, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 27 березня 2024 року. У судовому засіданні 27 березня 2024 року представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, вказав, що відповідачка [PERSON] вселилась до спірної квартири без згоди позивачки як власниці цієї квартири, а також без її згоди був зареєстрований у цій квартирі відповідач [PERSON] . Відповідачка [PERSON] та її донька [PERSON] проживають у спірній квартирі без реєстрації. Син позивачки - чоловік відповідача [PERSON] та сама відповідачка наркозалежні особи, син покінчив життя самогубством і після цього відповідачка чинить позивачці перешкоди у користуванні її майно, не допускає її у квартиру, не сплачує комунальні послуги, тримає вдома собаку небезпечної породи, на відповідачку постійно скаржаться сусіди, що вони продає в квартирі наркотичні засоби, а також сама їх вживає. Вказав, що відповідачка [PERSON] зареєстрована у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить її матері та може там проживати разом зі своїми дітьми. Зауважив, що позивачка має намір проживати у спірній квартирі, а тому просив захистити порушено право позивача як власника майна та задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, вказав, що відповідачка проживає у спірній квартирі з 2019 року, а не як зазначено у позові з 2022 року і на час заселення вона вважала, що ця квартира належить її чоловіку - сину позивачки. Зауважив, що сторона позивача здійснює наклеп на відповідачку щодо того, що вона вживає наркотичні засоби та продає їх у квартирі, оскільки це лише слова, а належних та достатніх доказів такого до матеріалів справи надано не було. Малолітній [PERSON] був правомірно зареєстрований у спірній квартирі, оскільки в ній був зареєстрований його батько - син позивачки. Допитана у судовому засіданні як свідок позивачка вказала, що спірна квартира на [ADDRESS] є її власністю, квартиру подарувала їй мати, яка там проживала певний час. Пізніше у квартирі проживали квартиранти. Вказала, що вона зареєструвала у цій квартирі старшого сина, вони всі разом (вона, чоловік та двоє дітей) проживали і наразі проживають за адресою: [ADDRESS] . Пізніше, у 2021 році, старший син та відповідачка пішли проживати у квартиру на [ADDRESS] , що ніколи не казала відповідачці, що спірна квартира належить її сину, але сину казала, що ця квартира на [ADDRESS] буде для нього. Вказала, що старший син став наркоманом через відповідачку, вони весь час сварились, то проживали разом, то розходились, вживали наркотики, вона лікувала сина у спеціальних медичних закладах. Зазначила, що у смерті її сина вона вважає винною саме відповідачку. Після поховання сина відповідачка зібрала їх всіх у спірній квартирі та спитала чи висилятись їй з квартири чи ні, на що вона (позивачка) та її чоловік дозволили їй проживати у спірній квартирі, проте щоб вона нікого не приводила та не створювала жодних проблем. Пізніше їй (позивачці) почали всі казати, що відповідачка водить у квартиру наркоманів, продає наркотики тоді вона попросила відповідачку переїхати жити до своєї матері, проте відповідачка відмовилась, а для неї тепер це питання принципу, щоб відповідачка та її діти не проживали у цій квартирі. Допитана у судовому засіданні як свідок відповідачка [PERSON] вказала, що заїхала у спірну квартиру на [ADDRESS] за ініціативою позивачки у 2019 році, до того вони певний час проживали всі разом на [ADDRESS] та допомагали молодшому сину, а ще до того проживали з чоловіком в селі у сестри та допомагали їй з дітьми, оскільки сестрі після операції було важко справлятись з хатньою роботою. Після переїзду на спірну квартиру вони сварились із чоловіком та у 2020 році вона поїхала від нього до мами. Через деякий час вони помирились і вона знову переїхала жити на [ADDRESS] . Коли чоловік був живий вони платили за комунальні послуги (гроші давали позивачці). Спільний син [PERSON] народився до укладання шлюбу та його зареєстрували у спірній квартирі за згодою позивачки (коли реєстрували дитину, чоловік подзвонив до позивачки та повідомив, що він реєструє сина у цій квартирі). Після смерті чоловіка вона зібрала всіх у квартирі, там також були присутні її мама та сестра та спитала у позивачки чи їй залишатись у квартирі чи виїжджати, на що позивачка дозволила проживати квартирі, проте сказала, що можливо вони будуть продавати цю квартиру. Вказала, що не чинила перешкод позивачки у користуванні квартирою, у них є власні ключі. Була конфліктна ситуація 19 серпня коли її старший син сказав, що позивачка викликає працівників поліції у квартиру на [ADDRESS] , тоді і вона вирішила також викликати працівників поліції. Вказала, що вона не продає наркотичні засоби та не вживає їх, раніше вживала, але вже покинула. Зазначила, що зареєстрована у квартирі по [ADDRESS] , у квартирі проживає її мама, там однокімнатна квартира «гостинка», місця зовсім мало та проживати всім разом неможливо. Підтвердила, що за комунальні послуги у спірній квартирі після смерті чоловіка вона не платила. Вказала, що вважає, що домом її дітей є саме квартира на [ADDRESS] та вони мають право там проживати. У судовому засіданні 29 березня 2024 року були допитані свідки позивача [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] зазначив, що він є чоловіком позивачки, квартиру на [ADDRESS] дружині подарувала її мати, яка проживала у цій квартирі до 2008 року. Після цього у цій квартирі проживав старший син [PERSON] зі своєю першою дружиною. Відповідачка [PERSON] друга дружина сина, деякий час вони проживали з ними на [ADDRESS] (ночували у них та вдень десь ходили). Пізніше позивачка зареєструвала сина [PERSON] в квартирі по [ADDRESS] і сказала, щоб син та відповідачка переїхала туди проживати окремо. Відповідачка та їх син часто сварились, сходились-розходились. Підтвердив той факт, що після смерті сина [PERSON] вони з дружиною дозволили відповідачці проживати у спірній квартирі, проте попередили, щоб вона нікого не приводила та щоб не було ніяких проблем. Комунальні послуги за цю квартиру сплачують вони, за життя [PERSON] давав гроші їм за квартиру. Наразі відповідачка не сплачує комунальні послуги по квартирі та існує значна заборгованість. Вказав, що син не питав у матері дозволу, щоб прописати онука [PERSON] у спірній квартирі, позивачка дізналась про це з платіжки за комунальні послуги. Повідомив, що між ними та відповідачкою після смерті сина [PERSON] виникла конфліктна ситуація, його молодшому сину подзвонили якісь знайомі та повідомили, що у спірній квартирі разом із відповідачкою проживає якась жінка з дитиною. Він разом із молодшим сином пішли до відповідачки. Ключі від квартири у них були, але перед смертю син [PERSON] змінив замки на дверях і вони змогли відкрити лише одні двері. Відповідачка відкрила квартиру та вони побачили, що дійсно в квартирі знаходилась якась жінка, як повідомила відповідачка вона допомагає їй з дітьми. Тоді він сказав відповідачці, що у неї є два тижні, щоб зібрати речі та виїхати з квартири. Пізніше він ще раз з позивачкою ходили до відповідачки, вона не відкрила двері, вони викликали працівників поліції, коли зайшли до квартири, то чужих людей там не було. Вказав, що йому хтось розповідав, що відповідачка продає наркотичні засоби та є наркозалежною. Зазначив, що про свої візити вони відповідачку не попереджали, за життя сина проблем потрапити до квартири не було, такі проблеми з`явились лише після його смерті. Вказав, що також вважає саме відповідачку винною у смерті їх сина та невпевнений у тому, що онуки [PERSON] та [PERSON] - це діти його старшого сина [PERSON] . Допитаний як свідок [PERSON] вказав, що він син позивачки та брат померлого чоловіка відповідачки. Знає відповідачку років 10, всі вони познайомились, бо вживали наркотичні засоби. Вказав, що позивачка свого часу із братом їм казала, що квартира по [ADDRESS] буде [PERSON] , а на [ADDRESS] а- для нього. Також зазначив, що певний час брат із відповідачкою жили з ними по [ADDRESS] (ночували, а вдень їх не було дома), вони з дружиною переїхали до батьків, коли він отримав травму. Пізніше позивачка сказала брату [PERSON] , щоб вони з відповідачкою переїжджали жити в квартиру по [ADDRESS] . Зазначив, що за комунальні послуги після смерті брата по спірній квартирі сплачують вони, а не відповідачка і там значна заборгованість, за життя брат давав кошти за квартиру позивачці. Вважає, що діти [PERSON] мають проживати із своєю бабусею по лінії матері (мамою відповідачки), оскільки він має сумніви, що це діти [PERSON] , хоча він і за життя сприймав їх як своїх. У судовому засіданні 12 квітня 2024 року були допитані свідки відповідача: [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що є матір`ю відповідачки [PERSON] та бабусею відповідачів [PERSON] та [PERSON] , проживає в однокімнатній квартирі по [ADDRESS] , в яку вселилась по ордеру, який отримала працюючи на м`ясокомбінаті багато років тому. Квартира на сьогодні не приватизована. В ній зареєстрована відповідачка, та два її сини від іншого шлюбу. Квартира невелика, «гостинка». Вказала, що відповідачка певний час проживала разом з [PERSON] , а потім поїхала в село в Житомирську область до сестри допомагати їй після операції, а в 2019 році позивачка запропонувала їм або повернутись до Києва проживати, або до м. Васильків. Відповідачка з чоловіком повернулись до Києва, деякий час проживали разом із мамою чоловіка відповідачки, а потім переїхали жити в квартиру по [ADDRESS] . Вказала, що проживати всім разом (відповідачці та її трьом дітям) у її квартирі неможливо, двоє зовсім [PERSON] дітей та старший син [PERSON] , якому 17 років, мало місця і вона вже у такому віці, що їй важко, вона хоче відпочити після роботи, побути сама. Вказала, що після поховання чоловіка доньки, позивачка дозволила її дочці (відповідачці) проживати у квартирі по [ADDRESS] , це було у її присутності, проте просила нікого не приводити до квартири та щоб не було проблем. Вказала, що її дочка (відповідачка) виконує всі вимоги позивачки, наркотичні засоби вона не вживає, вона часто приходить в цю квартиру до онуків та бачила б, якби було щось не так. Вказала, що діти всі доглянуті, некормлені, одіті як треба, є ще собака, яка теж доглянута, чужих людей у квартирі немає. Знає, що дочка не сплачує комунальні послуги, але вважає, що в найближчий час донька виправити ситуацію та вирішить цю проблему. Зазначила, що скарг від сусідів на дочку не чула, вона там часто ночує, були лише претензії від батька [PERSON] та його брата. Зазначила, що вона є власником будинку в селі в Житомирській області, якій отримала в спадщину після свого батька, там проживає інша її донька з родиною, будинок дуже старий та потребує капітального ремонту. Дійсно відповідачка з чоловіком певний час там жили, оскільки сестрі треба була допомога після операції. Зазначила, що ніколи не забороняла дочці (відповідачці) проживати у своїй квартирі, вони іноді ночували з чоловіком у неї на балконі, бо більше місця немає де нормально спати, квартира маленька. Вказала, що дійсно відповідачка винна у залитті квартирі сусідів по [ADDRESS] , але сусіди претензій до неї не мають. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що вона рідна сестра відповідачки та проживає у Житомирській області в селі, в будинку, який належить її матері разом із чоловіком та чотирма дітьми. Будинку десь років 60, потребує капітального ремонту, ванни та туалету у будинку не має. Вказала, що відповідачка з чоловіком також певний час проживала з нею у селі, допомагала з дітьми, бо їй після операції було дуже важко. Потім сестра (відповідачка) та її чоловік у 2019 році поїхали до Києва, бо батьки чоловіка запропонували жити або в Києві або у [PERSON] . У Києві з 2019 року сестра проживала з чоловіком у квартирі по [ADDRESS] . Вказала, що при ній ані сестра, ані її чоловік ніколи не вживали наркотичні засоби. Зазначила, що після поховання чоловіка сестра запросила всіх до квартири (батьків [PERSON] , її та їх матір) та спитала у батьків [PERSON] чи їй переїжджати з квартири, батьки сказали, що вона може жити у квартирі, але, щоб нікого не приводила та не створювала проблем. Вказала, що у квартирі по [ADDRESS] а проживає лише їх мама, а зареєстрована сестра (відповідачка) та її двоє старших дітей. Вказала, що певний час старша сестра разом з чоловіком та дітьми проживала у мами в квартирі по [ADDRESS] , але це було дуже давно і мами майже не було в цій квартирі, вона працювала, та їздила в село в Житомирській області. Вважає, що наразі проживати всім разом у квартирі на [ADDRESS] неможливо, бо мама вже не їздить у село, ночує дома, а онуки дорослі. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] вказала, що вона сусідка відповідачки та проживає у будинку [ADDRESS] з 1997 року. Повідомила, що до 2019 року у квартирі, де зараз проживає відповідачка жили квартиранти, позивачка там ніколи не проживала, вона її не бачила. Вказала, що ніколи не мала скарг на відповідачку та її чоловіка та не чула від інших сусідів, їй не відомо чи продавались у квартирі відповідачки наркотичні засоби. Наразі знає, що у квартирі проживає відповідачка з дітьми, є собака, приходить інколи кум відповідачки допомагає вигулювати собаку. Знає, що відповідачка проживає у квартирі по пр-ту Бажана як дружина померлого чоловіка. Хто власник квартири вона не знає, але коли спілкувались із відповідачкою та її чоловіком вважала, що власник квартири [PERSON] . У судовому засіданні 15 квітня 2024 року суд заслухав виступи учасників справи у судових дебатах. Суд, проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, дослідивши додані до матеріалів справи докази, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, допитавши свідків, доходить наступного висновку. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] (позивачка), на підставі договору дарування, від 9 липня 1998 року (а.с. 9). Відповідачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] (син позивачки) з 11 березня 2022 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 14). У [PERSON] та [PERSON] народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] (народжений до укладання шлюбу) та [PERSON] , [INFO] (а.с. 15,18). Малолітній відповідач [PERSON] , 2021 року народження зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 14 липня 2022 року (а.с. 17). Відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Чоловік відповідачки [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 11). Як зазначає позивачка, відповідачка та її діти не мають право проживати у квартирі за адресою: [ADDRESS] , оскільки вселились туди без її згоди, вони не є членами родини позивачки, як власника цієї квартири, чинять їй перешкоди у користуванні вказаною квартирою, вживає там наркотичні засоби та продає їх. Вони мають інше житло для проживання, за місцем реєстрації відповідачки [PERSON] , а тому просила суд виселити відповідачку та двох її малолітніх дітей із квартири, яка є її власністю, з метою захисту її непорушного прав власності на нерухоме майно. Відповідно до висновку Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької РДА в м. Києві від 6 лютого 2024 року є недоцільним виселення малолітніх [PERSON] , 2021 року народження та [PERSON] , 2022 року народження з квартири [ADDRESS] (а.с. 79-81). Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. До способів захисту цивільних прав та інтересів віднесено припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення (пункти 3 та 4 частини другої статті 16 ЦК України). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК Української РСР). Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України). Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частинами першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. «Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Суд вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї колишнього члена сім`ї власника квартири, смерть колишнього члена сім`ї власника квартири, враховуючи, що члени сім`ї власника (відповідачі) вселились у спірну квартиру за згоди її власника (позивача), оскільки вказане по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Матеріалами справи, зокрема показаннями свідків, в тому числі допитаних як свідків позивача (власника спірної квартири) та відповідача встановлено та підтверджено, що [PERSON] на законних підставах вселилась в квартиру, що належить позивачці, за згодою позивачки, постійно там проживає з 2019 року і наявність реєстрації відповідача за іншим місцем, де остання не проживає, не може бути обставиною, яка скасовує законне право користування житловим приміщення, у якому проживають [PERSON] та її малолітні діти. Також судом враховується, що позивачка має інше власне житло для проживання, в якому, як вона сама зазначила, проживає (проживала) із чоловіком та синами весь час. У спірній квартирі вона та її чоловік ніколи не проживали, після смерті попереднього власника (матері позивача) вказана квартира здавалась в оренду, а потім в ній проживав старший син [PERSON] (чоловік відповідачки) як із першою дружиною, так і після розлучення із відповідачкою. Крім того, суд також враховує, що після смерті сина позивачки (чоловіка відповідачки), позивачка як власник квартири у добровільному порядку дозволила відповідачці проживати у спірній квартирі, що також було підтверджено показаннями всіх допитаних у судових засіданнях свідків. Син [PERSON] , 2021 року був зареєстрований у спірній квартирі за місцем реєстрації його батька, що не суперечить нормам законодавства України. Належних, достатніх та достовірних доказів того, що відповідачка вживає у вказаній квартирі наркотичні засоби, чи виготовляє їх та продає, використовує вказану квартиру для вживання наркотичних засобів іншими особами, матеріали справи не містять, та судом протягом розгляду справи вказане встановлено не було. Суд критично оцінює з цього приводу показання свідків [PERSON] (чоловіка позивачки) та [PERSON] (сина позивача), оскільки вони особисто вказаного не бачили, а зазначали це зі слів певних знайомих. Крім того, [PERSON] вказав, що він вважає винною у смерті сина саме відповідачку [PERSON] , а свідок [PERSON] зазначив, що родина має певні сумніви, чи взагалі відповідачі малолітні [PERSON] та [PERSON] є дітьми його померлого брата, тобто свідки мають певне неприязне до відповідачки відношення, що також враховується судом під час надання оцінки показанням таких свідків. Суд вважає, що виселення відповідача та її малолітніх дітей в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення прав малолітніх дітей та їх матері на житло, внаслідок яких останні можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі. Тривалий час проживання особи в житлі, зокрема малолітніх відповідачів з часу народження кожного з них, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії»). Щодо наявності у відповідачки права користування квартирою, в якій вона зареєстрована та в якій проживає лише її мати, суд враховує, що як було встановлено під час розгляду справи, квартира за адресою: [ADDRESS] є однокімнатною (гостинка), має незначний метраж, поряд з цим, мати відповідачки 1964 року народження, з відповідачкою крім її малолітніх дітей 2021 та 2022 року народження проживає також син від іншого шлюбу, якому 17 років, діти відповідачки є різностатевими. Отже, суд вважає встановленою правомірність користування житлом відповідачки та її малолітніх дітей, яка базується на наданій згоді власника квартири - позивача у справі, що свідчить про необґрунтованість вимог про виселення [PERSON] і її малолітніх дітей зі спірної квартири. Іншого житла для проживання малолітні діти відповідачки не мають. Щодо притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП та наявність заборгованості по комунальним послугам у спірній квартирі, суд зазначає, що вказане не може бути безумовною підставою для виселення відповідачки та її малолітніх дітей, оскільки випадок притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності був єдиний за весь час проживання її та її дітей у спірній квартирі, а питання заборгованості за комунальні послуги може бути вирішено між позивачкою та відповідачкою у іншій, визначений законом спосіб. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій; стаття 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року). Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР. Позивачем таких підстав не зазначено. Крім того, права членів сім`ї колишнього члена сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Отже, сам факт смерті колишнього члена сім`ї власника житла - сина позивачки (із вираховуванням наданого саме власником квартири ( [PERSON] ) дозволу на проживання у квартирі відповідача та її дітей) не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї колишнього члена сім`ї власника нерухомого майна. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 3 лютого 2021 року у справі № 501/2010/18. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частинами першої, п`ятої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З огляду на викладене вище, розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог, відповідно до статті 11 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed