Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-14 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Онопко В.С., на підставі ордеру про надання правничої (правової) допомоги від 25.02.2021 року, звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі. В обгрунтування позову представник позивача зазначив, що з 07.11.1998 року по 30.01.2019 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі 15.02.2007 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О.В., вони придбали двохкімнатну квартиру [ADDRESS] . На початку 2020 року [PERSON] звернувся до своєї колишньої дружини щодо вирішення питання про поділ квартири через нотаріуса, однак відповідачка відповіла, що їй ніколи і вона не збирається займатися цим питанням. За таких обставин позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. 20.01.2022 року позовна заява надійшла до Харківського районного суду Харківської області. З витягу до акту приймання-передавання справ та речових доказів Харківського районного суду Харківської області від 01.04.2022 року вбачається, що на виконання розпорядження голови Верховного Суду від 08.03.2022 за № 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» та Закону України «Про внесення змін до частини 7 статті 147\~Закону України\~«Про судоустрій\~та статус\~суддів» щодо визначення територіальної підсудності судових справ» від 03.03.2022 №2112-ІХ, якими змінено територіальну підсудність справ, зазначену справу 01.04.2022 року передано до Полтавського районного суду Полтавської області. Ухвалою Полтавського районного\~суду Полтавської\~області від\~30.10.2023\~року зазначену\~цивільну справу\~- передано для розгляду за підсудністю до Харківського районного суду Харківської області. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищевказану цивільну справу передано в провадження суді [PERSON] . Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 17.01.2024 року провадження у справі було відкрите і призначене до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 09.04.2024 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому вона зазначила, що категорично незгодна з позовними вимогами, так як незважаючи на те, хто зазначений власником майна, спірна квартира все одно є об`єктом спільної власності. Вона ніколи не оспорювала право власності позивача на їх спільне майно і не перешкоджала йому в реєстрації його права власності. Спірна квартира була придбана ними для проживання їх сина, який в ній мешкає. Вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо визнання за ним права власності на частину спірної квартири та фактичного припинення спільної сумісної власності підлягають задоволенню. Також зазначає, що позивач навіть не намагався звернутись до неї з приводу позасудового вирішення спору, хоча у них багато справ у Харківському районному суді, де вона є потерпілою, а позивач обвинуваченим у заволодінні її дошлюбним майном. За таких обставин вважає, що судові витрати необхідно покласти на позивача. Від представника позивача адвоката Онопко В.С. надійшла до суду заява, в якій він просить проводити розгляд справи за відсутності позивача і його представника, позов задовольнити в повному обсязі. Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлялись належним чином. Жодних клопотань від них до суду не надходило. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних доказів. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 07.11.1998 року, який був розірваний заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області 19.06.2018 року. Як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (номер інформаційної довідки 293893383 від 06.01.2022) в період шлюбу, 15.02.2007 року, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Десятниченко О.В., сторонами була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована за [PERSON] . Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 61 СК України передбачає, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта\~статті 65 СК України). Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності (ст.66 СК України). У ст. 69 СК України вказано, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Стаття 71 СК України передбачає, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності сторін як набута подружжям під час шлюбу у спільну сумісну власність. Іншого судом не встановлено і фактично дані обставини відповідач [PERSON] не оспорює. За принципом рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, судом визнається, що вказане майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності, належить кожному з подружжя нарівні, і у разі поділу такого майна частки кожного з подружжя у ньому є рівними, тобто у кожного по 1/2 частці. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи вищевикладене, визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Стосовно тверджень відповідача щодо неналежної поведінки позивача стосовно його небажання досудового врегулювання спору, що є підставою для звільнення її від сплати судового збору, суд зазначає наступне. Як вбачається із матеріалів справи, позовна заява надійшла до суду 20.01.2022 року, тобто більше двох років тому і до цього часу спір між сторонами не був вирішений в позасудовому порядку. Натомість, як зазначає сама відповідачка, у них з позивачем багато паралельних справ у Харківському районному суді, в тому числі щодо обвинувачення позивача у заволодінні дошлюбним майном відповідачки. Наявність таких обставин ставить під сумнів можливість сторін вирішувати будь-які питання в позасудовому порядку, а доказів ухилення позивача від вирішення спору мирним шляхом відповідачкою не надано. В той час, враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд вирішує питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог\~ч.1 ст. 142 ЦПК України, а саме про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, і стягнення з відповідача на користь позивача іншої половини витрат по сплаті судового збору у сумі 1375 грн. 51 коп. На підставі викладеного і

Outcome: approved