Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-03 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі - відповідач, АТ КБ «Приватбанк»), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 24.01.2024 року, просить визнати поруку позивача за договором поруки № 74 від 30.07.2001 року, укладеним між позивачем та відповідачем на виконання кредитного договору № 91/57 від 30.07.2001 року, припиненою з 22.08.2013 року; стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно списані кошти з карткового рахунку у розмірі 15 726,21 грн., пеню у розмірі 2 369,41 грн., проценти за незаконне користування чужими коштами у розмірі 1 184,70 грн., та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2 147,20 грн. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначає, що 24.05.2001 року [PERSON] була прийнята на посаду Директора ПТ «Голд-ексклюзів». 30.07.2001 року між позивачем, як поручителем, та ПАТ КБ «Приватбанк», як кредитором, було укладено договір поруки за кредитним договором № 91/57 від 30.07.2001 року. Зазначає, що кредитний договір № 91/57 від 30.07.2001 року зі сторони позичальника був підписаний [PERSON] , згідно її повноважень як Директора ПТ «Голд-ексклюзів». 15.10.2003 року ПТ «Голд-ексклюзів» було реорганізовано в Товариство з обмеженою відповідальністю «Голд-ексклюзів» (далі - ТОВ «Голд-ексклюзів»). Вказує, що 02.08.2004 року [PERSON] звільнилася з посади Директора ТОВ «Голд-ексклюзів» за власним бажанням. Згідно постанови Господарського суду Дніпропетровської області від 13.10.2011 року у справі № 29/5005/13052/2011 ТОВ «Голд-ексклюзів» було визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Крім того, ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 06.08.2013 року у справі № 29/5005/13052/2011 було затверджено ліквідаційний баланс та звіт ліквідатора ТОВ «Голд-ексклюзів», ліквідовано юридичну особу ТОВ «Голд-ексклюзів» та припинено провадження у справі. Отже, на сьогоднішній день юридична особа ТОВ «Голд-ексклюзів» є припиненою, а з моменту внесення відомостей до ЄДР про ліквідацію юридичної особи боржника 22.08.2013 року, припинилися всі зобов`язання останнього, у тому числі, перед відповідачем. Разом з тим, 02.06.2023 року та 03.06.2023 року з карткового рахунку позивача в АТ КБ «Приватбанк», без її відома та згоди, були списані грошові кошти у загальному розмірі 15 726,21 грн. На запит позивача, АТ КБ «Приватбанк» повідомило останню про те, що грошові кошти у розмірі 15 726,21 грн. були списані з карткового рахунку [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за договором поруки від 30.07.2001 року до кредитного договору № 91/57 від 30.07.2001 року. Оскільки згідно положень ст. ст. 609, 559, 598 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), порука припиняється у разі припинення основного зобов`язання, отже припинення юридичної особи у зв`язку з визнанням її банкрутом є підставою припинення поруки, відтак порука [PERSON] за договором поруки № 74 від 30.07.2001 року, укладеним між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» на виконання кредитного договору № 91/57 від 30.07.2001 року, має бути визнана припиненою з 22.08.2013 року, оскільки кредитор до дня внесення запису про припинення боржника не звертався до суду з позовом до поручителя у зв`язку із порушенням боржником зобов`язань. Позивач вважає, що грошові кошти у розмірі 15 726,21 грн. були списані поза її волею без достатньої правової підстави, оскільки договір поруки від 30.07.2001 року припинив свою дію, тому підлягають на підставі положень статті 1212 ЦК України. Крім того, на підставі ч. 10 ст. 86 Закону України «Про платіжні послуги», позивачем нараховано пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за період з дати списання коштів та до звернення до суду з позовом, що відповідно до розрахунку становить 2 369,41 грн. Також позивачем нараховані проценти за користування грошовими коштами у розмірі 1 184,70 грн. за період з дати списання коштів та до звернення до суду з позовом відповідно до ст. 536 ЦК України Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.10.2023 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.10.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору поруки припиненим, стягнення безпідставно списаних коштів та судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 30.01.2024 року. 18.01.2024 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Лопатько С.В., надійшло клопотання про проведення судового засідання, призначеного на 30.01.2024 року, в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів за допомогою програмного забезпечення «Easy Con». Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.01.2024 року у задоволенні клопотання представника позивача - адвоката Лопатько С.В., про проведення судового засідання у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору поруки припиненим, стягнення безпідставно писаних коштів у режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «Easy Con» відмовлено. 22.01.2024 року на адресу Печерського районного суду м. Києва та 23.01.2024 року з використанням системи «Електронний суд» від представника відповідача - адвоката Абібулаєвої Т.Г. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача проти позову заперечувала, посилаючись його безпідставність та необґрунтованість, оскільки зобов`язання за кредитним договором є невиконаними, а заборгованість перед банком не погашена. Крім того, договір поруки від 30.07.2001 року в судовому порядку недійсним або припиненим не визнався. Вказує, що оскільки договір поруки на момент списання грошових коштів з рахунку позивача не було визнано припиненим, списання грошових коштів за наявності боргового зобов`язання позивача перед відповідачем здійснено на підставі Договору банківського обслуговування є правомірним способом отримання від [PERSON] виконання зобов`язань і не вважається безпідставним, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України. Звертає увагу на те, що автоматичне списання грошових коштів з рахунку позивача здійснено на підставі п. 4.3.11.2. Умов та правил надання банківських послуг , відтак позовні вимоги [PERSON] про стягнення з банку пені та процентів за користування чужими коштами задоволенню не підлягають. 24.01.2024 року з використанням системи «Електронний суд» та 19.03.2024 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Лопатько С.В. надійшла заява про уточнення позовних вимог, в яких представника позивача уточнила прохальну частину позовної заяви та просила визнати поруку [PERSON] за договором поруки № 74 від 30.07.2001 року, укладеним між позивачем та відповідачем на виконання кредитного договору № 91/57 від 30.07.2001 року, припиненою з 22.08.2013 року. 29.01.2024 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва та 14.02.2024 року засобами поштового зв`язку від представника позивача - адвоката Лопатько С.В. надійшла відповідь на відзив, в якій остання зазначає, що доводи викладені відповідачем у відзиві є необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами. 30.01.2024 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача надійшла заява про проведення судового засідання, призначеного на 30.01.2024 року, без фіксування технічними засобами. Протокольними ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 30.01.2024 року приєднано до матеріалів справи відзив на позовну заяву, заяву про уточнення позовних вимог, відповідь на відзив, та у зв`язку із неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 04.04.2024 року. 31.01.2024 року на електронну пошту Печерського районного суду м. Києва від представника позивача - адвоката Лопатько С.В., надійшла заява про відкладення розгляду справи. 22.01.2024 року на адресу Печерського районного суду м. Києва надійшла заява представника відповідача про проведення судового засідання 30.01.2024 року в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних засобів, 04.03.2023 року вказане клопотання передано головуючому судді. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.03.2024 року клопотання представника відповідача про проведення судового засідання у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання договору поруки припиненим, стягнення безпідставно писаних коштів у режимі відео конференції залишено без розгляду. В судове засідання 04.04.2024 року з`явились представник позивача та представник відповідача. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечувала з викладених у відзиві підстав та просила в позові відмовити. Вислухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Суд встановив, що відповідно до наказу Повного товариства «Голд-ексклюзив» від 24.05.2001 року № 776 [PERSON] з 24.05.2001 року по 02.08.2004 року перебувала у трудових відносинах з ПТ «Голд-ексклюзив», що підтверджується записом у трудовій книжці [PERSON] серії [NUMBER] (а. с. 15). 30.07.2001 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк», в особі Голови правління Дубілета О.В. (далі - банк) та Повним товариством «Голд-ексклюзив», в особі Директора Малік Н.А. (далі - Позичальник) було укладено кредитний договір № 91/57 (далі - Кредитний договір № 91/57 від 30.07.2001 року), відповідно до умов якого Банк, за наявності кредитних ресурсів, надає Позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 600 000,00 грн. на наступні цілі: фінансування торгівельної діяльності підприємства, зі сплатою 23% річних на строк до 29.07.2002 року (а. с. 70 - 71). З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 91/57 від 30.07.2001 року, між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (далі - Кредитор), [PERSON] (далі - Поручитель) та ПТ «Голд-ексклюзив», в особі Директора Малік Н.А. (далі - Боржник), було укладено договір поруки № 74 від 30.07.2001 року (далі - Договір поруки № 74 від 30.07.2001 року), відповідно до умов якого Поручитель зобов`язується перед Кредитором відповідати за виконання Боржником своїх зобов`язань за кредитним договором № 91/57 від 30.07.2001 року у повному обсязі у розмірі 600 000,00 грн. основного боргу, а також відсотків за користування кредитом, пені, штрафів та інших передбачених кредитним договором санкцій (а. с. 72). Згідно п.п. 2, 3. Договору поруки № 74 від 30.07.2001 року, у випадку невиконання Боржником своїх зобов`язань за кредитним договором № 91/57 від 30.07.2001 року, Боржник та Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники. До Поручителя, який виконав зобов`язання, переходять всі права Кредитора за вказаним зобов`язанням. Цей Договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та припиняється у порядку, визначеному ст. 194 ЦК України (п. 5 Договору поруки № 74 від 30.07.2001 року). Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 13.10.2011 року у справі № 29/5005/13052/2011 ТОВ «Голд-ексклюзів» було визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру (а. с. 17 - 18). Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 06.08.2013 року у справі № 29/5005/13052/2011 затверджено ліквідаційний баланс та звіт ліквідатора ТОВ «Голд-ексклюзів», ліквідовано юридичну особу ТОВ «Голд-ексклюзів» та припинено провадження у справі (а. с. 19 - 20). Запис про припинення ТОВ «Голд-ексклюзів» було внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 22.08.2013 року за № 12241170007003698 (а. с. 14). Як визначено у ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних , житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ч. 1, п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. ч. 1, 5 ст. 104 ЦК України, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 609 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Порука є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання (ч. 1 ст. 546 ЦК України). Інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін зобов`язання, насамперед інтересів кредитора, належного виконання зобов`язання, упередження або зменшення обсягу негативних наслідків, які можуть настати у разі порушення зобов`язання. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Термін «порука», застосований законодавцем у ч. 1 ст.559 ЦК України, використовується у розумінні зобов`язальних правовідносин поруки, з припиненням яких втрачає чинність договір поруки. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що порука припиняється в разі припинення основного зобов`язання. Отже, припинення юридичної особи у зв`язку з визнанням її банкрутом є підставою припинення поруки, тому що зобов`язання за кредитним договором припинилося. Така правова позиція була висловлена Верховним Судом України, зокрема, у ухвалі від 07.11.2012 року у справі № 6-129цс12. Крім того, у постанові Верховного суду України від 25.11.2015 року у справі № 6-172цс15 зроблено висновок про те, що положення ст. 559 ЦК України стосовно припинення поруки з припиненням забезпеченого нею зобов`язання не може застосовуватися до правовідносин, у яких обов`язок поручителя щодо виконання зобов`язання за основним договором виник з рішення суду, а не лише з договору поруки. Правовий аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що припинення основного зобов`язання внаслідок ліквідації юридичної особи - боржника за цим зобов`язанням не припиняє поруки, якщо кредитор реалізував своє право на стягнення заборгованості до припинення юридичної особи - боржника. Отже, оскільки у справі, яка переглядається, право на стягнення з поручителя заборгованості (шляхом звернення до суду з позовом, за результатами розгляду справи за яким ухвалено судове рішення про стягнення цієї заборгованості з поручителя) було реалізоване кредитором до ліквідації боржника, то ліквідація останнього не свідчить про припинення зобов`язання поручителя. З аналізу правових висновків Верховного Суду України, викладених в постанові від 25.11.2015 року у справі №6-172цс15, можна зробити висновок, що у випадку коли забезпечуюче зобов`язання, зокрема порука, не припиняється у зв`язку із припиненням основного зобов`язання, пов`язаного із ліквідацією основного боржника, але виключно у випадку, коли до моменту ліквідації основного боржника, було винесено судове рішення про стягнення заборгованості по основному договору з поручителя і дане рішення набрало законної сили. В такому випадку обов`язок поручителя щодо виконання зобов`язання за основним договором виникає саме з рішення суду. Аналогічні висновки щодо застосування ч. 1 ст. 559, ч. 1 ст. 609 ЦК України були наведені в постанові Верховного Суду України від 29.03.2017 року у справі № 6-2013цс16. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалася на те, що юридична особа ТОВ «Голд-ексклюзів», яка є позичальником за кредитним договором № 91/57 від 30.07.2001 року, укладеним між підприємством ЗАТ КБ «ПриватБанк», ліквідована, тому наявні підстави для припинення договору поруки. Так, судом встановлено, що Господарського суду Дніпропетровської області від 06.08.2013 року у справі № 29/5005/13052/2011 затверджено ліквідаційний баланс та звіт ліквідатора ТОВ «Голд-ексклюзів», ліквідовано вказану юридичну особу, а запис про припинення даного товариства внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 22.08.2013 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішення щодо стягнення [PERSON] заборгованості ТОВ «Голд-ексклюзів» за кредитним договором № 91/57 від 30.07.2001 року перед АТ КБ «ПриватБанк», відсутнє Отже, зобов`язання ТОВ «Голд-ексклюзів» за кредитним договором № 91/57 від 30.07.2001 року було припинено 22.08.2013 року. Отже, з припиненням основного зобов`язання, з цієї ж дати припиняється і порука. Згідно ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем не надано будь-яких належних, достатніх та допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень, відтак, позовні вимоги [PERSON] про визнання поруки припиненою є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно списаних коштів з карткового рахунку у розмірі 15 726,21 грн., суд зазначає наступне. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Главою 83 ЦК України визначаються загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Предметом регулювання цього інституту є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Як визначено у ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.01.2020 року у справі № 910/16664/18. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Разом з тим для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (ст. ст. 1212 - 1214 ЦК України). Так, згідно до дублікату квитанції № 202306021129688453 від 02.06.2023 року, [PERSON] на рахунок «Голд-ексклюзів», в АТ КБ «ПриватБанк» переховано грошові кошти у розмірі 10 484,14 грн., призначення платежу - автоматичне погашення простроченої заборгованості (а. с. 21). Відповідно до дублікату квитанції № 202306031130097200 від 03.06.2023 року, [PERSON] на рахунок «Голд-ексклюзів», в АТ КБ «ПриватБанк» переховано грошові кошти у розмірі 5 242,07 грн., призначення платежу - автоматичне погашення простроченої заборгованості (а. с. 21). Зважаючи на те, що між сторонами відсутні договірні правовідносини, оскільки порука між сторонами припинена на підставі рішення суду, підтвердження наявності будь-яких правових підстав для отримання відповідачем коштів від [PERSON] матеріали справи не містять, тому грошові кошти у розмірі 15 726,21 грн., отримані АТ КБ «ПриватБанк», підлягають поверненню позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України. Вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача пені у розмірі 2 369,41 грн. підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Стаття 1073 ЦК України визначає правові наслідки неналежного виконання банком операцій за рахунком клієнта. Так, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч. 1 ст. 86 Закону України «Про платіжні послуги» надавач платіжних послуг несе відповідальність перед користувачами за невиконання або неналежне виконання платіжних операцій відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів, якщо не доведе, що платіжні операції виконані цим надавачем платіжних послуг належним чином. Пункт 42 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про платіжні послуги» визначає, що неналежна платіжна операція - платіжна операція, внаслідок якої з вини особи, яка не є ініціатором або надавачем платіжних послуг, здійснюється списання коштів з рахунку неналежного платника та/або зарахування коштів на рахунок неналежного отримувача чи видача йому коштів у готівковій формі. Відповідно до ч.ч. 10, 11 ст. 86 Закону України «Про платіжні послуги», у разі виконання помилкової платіжної операції з рахунку неналежного платника надавач платіжних послуг зобов`язаний негайно після виявлення помилки або після отримання повідомлення неналежного платника (залежно від того, що відбулося раніше) переказати за рахунок власних коштів суму платіжної операції на рахунок неналежного платника та сплатити йому пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день від дня списання з рахунку коштів за помилковою платіжною операцією до дня повернення коштів на рахунок неналежного платника. Надавач платіжних послуг зобов`язаний також відшкодувати неналежному платнику суму утриманої/сплаченої неналежним платником комісійної винагороди за виконану помилкову платіжну операцію (за наявності такої комісійної винагороди). Платник, з рахунку якого внаслідок помилки неналежного стягувача без законних підстав списано кошти, має право на стягнення суми такої платіжної операції з неналежного стягувача у судовому порядку. Як визначено у ч. 12 ст. 86 Закону України «Про платіжні послуги», надавачі платіжних послуг, що обслуговують платників, несуть перед ними відповідальність за неакцептованими платіжними операціями. У разі виконання неакцептованої платіжної операції надавач платіжних послуг зобов`язаний негайно після виявлення факту виконання неакцептованої платіжної операції або після отримання повідомлення платника (залежно від того, що відбувалося раніше) повернути за рахунок власних коштів суму неакцептованої платіжної операції на рахунок платника, а також сплатити йому пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день від дня списання з рахунку платника коштів за неакцептованою платіжною операцією до дня повернення коштів на рахунок платника. Надавач платіжних послуг зобов`язаний також відшкодувати платнику суму утриманої/сплаченої неналежним платником комісійної винагороди за виконану неакцептовану платіжну операцію (за наявності такої комісійної винагороди). Згідно ч. 21 ст. 86 Закону України «Про платіжні послуги», надавачі платіжних послуг несуть передбачену законодавством відповідальність за недотримання встановлених вимог щодо обробки персональних даних користувачів під час надання платіжних послуг. Оскільки, як встановлено судом, з рахунку позивача відбулося незаконне списання коштів, відтак у банку виник обов`язок щодо сплати платнику пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день від дня списання з рахунку платника коштів за неакцептованою платіжною операцією. Перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд з ним погоджується. Будь-яких заперечень чи контррозрахунку відповідач не надав. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 2 369,41 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також позивачем нараховано відсотки за користування чужими грошовими коштами у розмірі 1 184,70 грн. на підставі ст. 536 ЦК України. Відповідно ч. 2 ст. 1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст. 536 ЦК України). Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Як визначено у ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі № 6-1412цс16, у разі не визначення договором розміру процентів за користування чужими грошовими коштами після спливу строку на повернення він застосовується на рівні облікової ставки Національного банку України. Перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд з ним погоджується. Будь-яких заперечень чи контррозрахунку відповідач не надав. За таких обставин, суд вважає за можливе стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] відсотки за користування чужими грошовими коштами у розмірі облікової ставки Національного банку України у розмірі 1 184,70 грн. Отже, позов підлягає задоволенню. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем понесені в якості судових витрат лише витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 147,20 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.3237282258.1 від 08.10.2023 року. Інших доказів на підтвердження понесення судових витрат сторонами не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 2 147,20 грн. у відшкодування судових витрат. Враховуючи викладене,

Outcome: approved