Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до Верховинського районного суду Івано-Франківської області з позовною заявою до [PERSON] про виселення відповідача, який зареєстрований за адресою: с. Кривопілля Верховинського району Івано-Франківської області, з належного їй житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS] без надання іншого приміщення. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона, тобто позивач, є власником житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . На даний час, після внесених змiн, фактичною адресою її житлового будинку є [ADDRESS] . До складу її сім`ї входить: дочка [PERSON] та внуки [PERSON] і [PERSON] . Її дочка з 2002 року перебувала у шлюбі із відповідачем по справі [PERSON] . Надалі 07.04.2009 року шлюб між ними розірвано. Їхнє з відповідачем подружнє життя не склалося з вини останнього, який неправомірно себе поводив у сім`ї, постійно застосовував до дружини домашнє насильство, ображав її різними непристойними словами, принижуючи її честь і гідність як жінки і матері. При цьому робив це у присутності дітей. Після розірвання шлюбу та припинення подружніх відносин відповідач [PERSON] залишився проживати в будинку позивача, хоча продовжував себе неправомірно вести по відношенню до її дочки, до неї та до дітей, постійно влаштовуючи безпричинні скандали та сварки. На даний час в належному їй житлі, крім неї, продовжують проживати дочка [PERSON] , повнолітній внук [PERSON] , неповнолітня внучка [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] . Протягом останніх років спільне проживання з [PERSON] стало нестерпним і неможливим, так як він зловживає спиртними напоями, постійно влаштовує скандали з членами сім`ї, чинить домашнє насильство, погрожує фізичною розправою. Відповідач став нищити домашнє майно, він постійної роботи не має, не займається домашнім господарством. Вона, тобто позивач, з дочкою неодноразово звертались до Верховинського РВП ГУНП Івано-Франківської області зі заявами та скаргами на неправомірну поведінку [PERSON] , однак останній на зауваження та попередження не реагує, продовжує зловживати спиртними напоями, і будучи в нетверезому стані влаштовувати скандали і сварки, висловлюючись в сторону членів сім`ї нецензурною лайкою. Відповідач неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства та до кримінальної відповідальності на нанесення дочці [PERSON] тілесних ушкоджень. Все це негативно впливає на її емоційний стан та стан здоров`я в цілому, а також емоційний стан дочки та внуків. Позивач неодноразово висловлювала відповідачу вимогу виселитись із її житлового будинку в добровільному порядку і перейти проживати в житловий будинок за місцем своєї реєстрації. Однак відповідач звільнити належне їй житло категорично відмовляється, і надалі постійно продовжує неправомірно поводити себе, при цьому він вже протягом тривалого часу жодним чином не бере участі в утриманні житлового будинку та господарських будівель та споруд, їх ремонті, оплаті комунальних послуг. При цьому проявляє агресію як до позивача так і до її дочки. З метою запобігання подальших випадків знущання, залякування та насильства щодо неї та членів сім`ї вона змушена звернутись до суду з позовом про припинення права користування відповідачем належним їй житлом шляхом виселення відповідача. Ухвалою суду від 15.11.2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 16.01.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач та її представник у судове засідання з`явилися, просили позов задоволити з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання з`явився, позовні вимоги не визнав, вказав, що все написане в позовній заяві неправда, він не вчиняв домашнього насильства, зареєстрований від народження у с. Кривополе у житлі батьків, які там проживали разом із сестрою та її дочкою. Він з колишньою дружиною розлучений приблизно 13-15 років, але фактично проживає у позивача у с. Ільці. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з відповідачем розлучені з 2009 року, на даний час не проживають, як подружжя. В будинку проживає мама, діти та [PERSON] , з яким вони, як сусіди. Вона, тобто свідок, зверталася до правоохоронних органів з приводу насильства у сім`ї, востаннє домашнє насильство було у вересні 2023 року. Дослідивши та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засіданні докази, суд приходить до такого висновку. У ч.1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст.55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1.ст.4 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку загальною площею 132,2 кв м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.9,10). Із довідки Ільцівського старостинського округу Верховинської селищної ради від 13.10.2023 року №443/02.2-12 (а.с.11) вбачається, що житловий будинок [PERSON] знаходиться за адресою [ADDRESS] ) (а.с. 11), в будинку зареєстровані позивач та її дочка з дітьми - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 13, 14). Дочка позивача [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано, про що в книзі реєстрації розірвано шлюбів зроблено актовий запис №11 від 07.04.2009 року(а.с.12). Відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: с. Кривопілля Верховинського району Івано-Франківськоі області (а.с. 8). Звертаючись до суду з позовом, позивач як на підставу позову посилався на частину першу ст. 116 ЖК України. Згідно зі ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Верховний Суд у постанові від 09.12.2021 року в справі №445/1687/18, провадження №61-14590св20 підкреслив, що для застосування правила цієї статті необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Також Верховий Суд нагадав, що у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. У постанові від 22.01.2020 року в справі №679/1657/18 Верховний Суд зазначив, що зі змісту ст.116 ЖК Української РСР не випливає, що особа не обов`язково має бути притягнута до адміністративної відповідальності. Систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними. Судом встановлено, що постановою Верховинського районного суду від 15.10.2020 року (а.с. 21), [PERSON] визнано винним за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення домашнього психологічного та фізичного насильства відносно колишньої дружини [PERSON] та її матері [PERSON] . Вироком Верховинського району суду від 25.04.2022 року (а.с.22) [PERSON] визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, за умисне заподіяння легких тілесних ушкоджень [PERSON] . Приватним нотаріусом Верховинського районного нотаріального округу Мартищук О.Я. на підставі ст. 84 Закону України «Про нотаріат»» передано [PERSON] заяву від 28.02.2023 року про зняття реєстрації місця проживання (виписки) та виселення з житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] (а.с.24,25). Постановою Верховинського районного суду від 21.03.2023 року (а.с.23 зворот), [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства відносно [PERSON] . Постановою Верховинського районного суду від 30.11.2023 року (а.с.46-47), [PERSON] визнано винним за ч.2ст 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства відносно колишньої дружини [PERSON] . Таким чином, оскільки судом встановлено систематичне порушення правил співжиття відповідачем [PERSON] , а також вжиття [PERSON] заходів попередження, які не дали позитивних результатів. За положеннями ч. 1 ст.317, ч. 1 ст.319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Відповідно дост. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї та інших осіб. За положеннями ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ст. 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями ст. 47 Конституції Україникожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобо двід 04.11.1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» в ч.1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Враховуючи вищевказане, суд приходить до переконання про задоволення позову. У ст. 265 ЦПК України закріплено, що у рішенні суду зазначаються розподіл судових витрат. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача судові витрати на її користь у розмірі 6073,60 гривень. При цьому до матеріалів позовної заяви нею долучено квитанцію про оплату судового збору в розмірі 1073,60 гривень та квитанції про оплату правової допомоги у розмірі 5000 гривень. Згідно з положеннями ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За змістом п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК Українидо витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч.1-6 ст. 137 ЦПК Українивитрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат відносяться: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), які подаються до суду до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Однак, стороною позивача до суду не подано жодних доказів, які б підтверджували понесені позивачем витрати на правничу допомогу. Зокрема, в порушення ч.3 ст.137 ЦПК України, не долучено детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не заявлено про подачу до суду відповідних доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Крім того, суд звертає увагу, що стороною відповідача не заявлено про подачу до суду відповідних доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Враховуючи вищевказане, суд вважає, що пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню з відповідача на користь позивача тільки судовий збір в розмірі 1073,60 гривень, який є складовою частиною судових витрат. На підставі наведеного,

Outcome: approved