Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-14 00:00:00

До суду звернулось ПАТ «Укргазвидобування» з вимогою до відповідачів про визнання недійним договору поруки № П2022390-8 від 28.11.2014, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013, укладеного між ПАТ «Укргазвидобування» та ПАТ «Дельта Банк». Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на те, що, відповідно до п. 1.3. кредитного договору № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013, забезпечення позичальником - позивачем ПАТ «Укргазвидобування» - виконання своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою (іпотекою) вимоги за вказаним договором виступає забезпечення, яке не суперечить вимогам кредитора ПАТ «Дельта Банк» - відповідача у справі, та діючого законодавства України, про що укладаються відповідні договори, а саме: 1.3.1. договір застави майнових прав на отримання грошових коштів по договорам (контрактам), що належать позивачу. Натомість, 28.11.2014 між відповідачами укладено договір поруки № П 2022390-8, яким передбачено, що забезпеченням виконання кредитного договору № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 є порука - вид забезпечення, який не передбачений в договорі кредитної лінії № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013, у зв`язку з чим позивач просить договір поруки № П 2022390-8 від 28.11.2014 визнати недійсним, як такий, що суперечить положенням ч. 1 ст. 548 ЦК України. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25.01.2017 було скасовано рішення Печерського районного суду м. Києва від 29.01.2016 та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25.05.2016 та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 16.02.2017 суддя Печерського районного суду Гладун Х.А., прийняла до свого провадження вказану цивільну справу та призначила до судового розгляду. 29.08.2017 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями. 08.09.2017 суддя Печерського районного суду Цокол Л.І., прийняла до свого провадження вказану цивільну справу та призначила до судового розгляду. 15.12.2017 набрав чинності Закон, яким внесено зміни до ЦПК України (Відомості Верховної Ради України, 2004 р., №№ 40-42, ст. 492), шляхом викладення його в новій редакції. Згідно п.9 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України (редакції 03.10.2017) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У зв`язку із зазначеним у даній справі призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 30.03.2018 об`єднано в одне провадження цивільну справу за позовом Національного банку України до [PERSON] , ПАТ «Дельта Банк», за участі третьої особи ПАТ «Укргазвидобування» про визнання договору поруки недійсним з цивільною справою за позовом ПАТ «Укргазвидобування» до ПАТ «Дельта Банк», [PERSON] , за участі третіх осіб: Національного банку України, [PERSON] , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання договору поруки недійсним. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги Національний банк України посилався на те, що у відповідності до п. 3) ст. 7, п. 3 ст. 25 Закону України «Про Національний банк України», між НБУ та ПАТ «Дельта Банк» були укладені кредитні договори №51 від 22.10.2008, №64 від 05.11.2008, №86/11-08/СТ від 11.11.2008, №39/09-08/СТ від 11.09.2008, №144 від 29.12.2008, №144/1 від 29.12.2008, №144/2 від 30.12.2008, №144/3 від 31.12.2008, №144/4 від 05.01.2009, №144/5 від 12.01.2009, №144/6 від 29.01.2009, №144/7 від 06.02.2009, №144/8 від 11.02.2009, №144/9 від 13.02.2009, №144/10 від 16.02.2009, №144/11 від 27.02.2009, №144/12 від 04.03.2009, №144/13 від 05.03.2009, №144/14 від 13.03.2009, №144/15 від 20.03.2009, №144/16 від 06.04.2016, №144/17 від 15.04.2009, №144/18 від 17.04.2009, №144/19 від 30.04.2009, №144/20 від 03.06.2009. За умовами зазначених вище кредитних договорів, НБУ надав ПАТ «Дельта Банк» кредит для збереження ліквідності, а ПАТ «Дельта Банк» зобов`язався повернути кредит в порядку та строки, передбачені умовами договору, а також сплатити проценти за його користування. Згідно з вказаними кредитними договорами, забезпеченням за ними виступають майнові права за укладеними АТ «Дельта Банк» кредитними договорами з юридичними та фізичними особами. Оформлення забезпечення відбувається шляхом укладання окремого договору застави майнових прав. З метою забезпечення виконання ПАТ «Дельта Банк» своїх зобов`язань за кредитним договором, між НБУ та ПАТ «Дельта Банк» 01.11.2013 було укладено договір застави майнових прав №51/64/144/39/86/ЗМП-9, на підставі якого, ПАТ «Дельта Банк» передало у заставу НБУ майнові права, в тому числі за кредитним договором, укладеним з ПАТ «Укргазвидобування», а також усіма забезпечувальними зобов`язаннями до нього. У зв`язку з укладанням та на підставі договору застави майнових прав, у Єдиному державному реєстрі обтяжень рухомого майна 05.11.2013 за №13994180 ДП «Інформаційний центр» було зареєстровано приватне обтяження (застава рухомого майна) за об`єктом: майнові права за кредитним договором, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Укргазвидобування» та оголошено заборону відчуження предмету обтяження. Обтяжувачем рухомого майна визначено НБУ, а боржником ПАТ «Дельта Банк». Згідно п.п. 1.1 застави майнових прав, зобов`язання що випливають з кредитного договору забезпечувались договорами застави від 30.09.2013 №ВКЛ-2022390/1/S-1 та від 30.09.2013 №ВКЛ-2022390/1/S-2 укладеними між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Укргазвидобування». В подальшому, між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] було укладено оспорюваний договір поруки. При цьому, вказаний договір поруки було оприбутковано ПАТ «Дельта Банк» на відповідному позабалансовому рахунку обліку наданих застав 19.02.2015. 20.02.2015 ПАТ «Дельта Банк» на підставі п. 1.3 договору поруки здійснило договірне списання коштів з депозитного рахунку [PERSON] , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язання ПАТ «Укргазвидобування». НБУ вважає, що договір поруки, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] підлягає визнанню недійсним, оскільки у порушення п.п. 3.4.2, 3.4.5 договору застави майнових прав, ст.ст. 1, 3, 50 Закону України «Про заставу» та ст. ст. 576, 587 ЦК України, майнові права ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором, які перебували у заставі НБУ, фактично були відчужені без його згоди третій особі. Крім того, укладання спірного договору поруки без погодження з НБУ, як заставодержателем, фактично було внесено зміни до кредитного договору, умовами якого (п. 1.3) було визначено вичерпний перелік забезпечувальних зобов`язань, до яких спірний договір не входив. Спірний договір був укладений значно пізніше укладання договору застави майнових прав з НБУ, чим фактично було порушено умову договору застави майнових прав (п. 3.4.5), щодо встановлення заборони відносно внесення змін до кредитного договору та забезпечувальних договорів, що забезпечують їх виконання, без отримання попередньої письмової згоди заставодержателя. Отже, позивач вважає, що оскільки ПАТ «Дельта Банк» не мав права укладати договір поруки без погодження з куратором банку, такий договір слід вважати укладеним з порушенням ПАТ «Дельта Банк» його господарської компетенції, що є підставою для визнання його недійсним згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України. На думку позивача, договір поруки було фактично укладено після визнання ПАТ «Дельта Банк» проблемним банком, погашення заборгованості відбувалось з рахунку відповідача [PERSON] у проблемному банку, та на момент погашення якої очевидною була обмеженість у використанні відповідачем коштів на його рахунку та неможливість банку виконувати свої зобов`язання перед кредиторами, тому, рахує, що є усі підстави вважати, що спірний договір поруки не мав на меті досягнення визначеного чинним законодавством результату для поруки - забезпечення виконання активами ПАТ «Дельта Банк» (майновими права за кредитним договором, переданими в порядку регресу) грошових вимог до ПАТ «Укргазвидобування», на підставі викладеного НБУ просив свій позов задовольнити. На початку підготовчого засідання представниками ПАТ «Укргазвидобування» було заявлено клопотання про призначення судово-технічної експертизи давності документу, а саме, договору поруки від 28.11.2014 за №П2022390-8. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.08.2018 зазначене клопотання задоволено і призначено у даній справі судово-технічну експертизу давності документу, залишену без змін постановою Київського апеляційного суду від 12.12.2018. 14.05.2019 з КНДІСЕ Міністерства юстиції України надійшло повідомлення №3378/19-34 про неможливість надання висновку. У зв`язку із відстороненням від посади судді Печерського районного суду м. Києва Цокол Л.І. здійснено повторний автоматичний розподіл даної справи. Ухвалою суду від 31.01.2019 справу за вказаним позовом прийнято до провадження судді Новака Р.В., призначено підготовче судове засідання. 14.05.2019 до суду від ТОВ «ФК «Фінгруп фактор» надійшла заява про заміну відповідача-2 правонаступником, яка обґрунтована тим, що 15.04.2019 ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Фінгруп фактор» укладено договір №1295/К про відступлення права вимоги. 30.09.2019 до суду від НБУ надійшли письмові пояснення у справі, аналогічні за змістом поданої позовної заяви. 13.07.2020 представник АТ «Укргазвидобування» - Малярчук Ю.Б. подав до суду клопотання про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку справи №761/21994/15-ц за позовом АТ «Укргазвидобування» до [PERSON] та АТ «Дельта Банк», за участю третіх осіб НБУ та ФГВФО про визнання недійсним договору поруки №П2022390/5 від 28.11.2014. В обґрунтування клопотання вказав, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06.04.2018 у справі за вказаним позовом визнано недійсним договір поруки №П2022390/5 від 28.11.2014, зокрема з тих підстав, що він суперечить ст.ст. 546, 548 ЦК України. Вказане рішення було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 18.12.2018. Разом з тим, ухвалою Верховного Суду від 15.05.2019 справу №761/21994/15-ц за касаційною скаргою [PERSON] призначено до судового розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою Верховного Суду від 22.01.2020 справу №761/21994/15-ц передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. Вищевказаний договір поруки №П2022390/5 від 28.11.2014 є аналогічним за своїм предметом та змістом до договору поруки, який є предметом розгляду у справі №757/27946/15-ц. Ухвалою суду від 06.04.2021 зазначене клопотання задоволено, зупинено провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку справи №761/21994/15-ц за позовом АТ «Укргазвидобування» до [PERSON] та АТ «Дельта Банк», за участю третіх осіб НБУ та ФГВФО про визнання недійсним договору поруки. Ухвалою суду від 19.05.2023 поновлено провадження у справі, призначено дату підготовчого засідання. Ухвалою суду від 11.10.2023 у справі закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. 19.05.2023 від позивача АТ «Укргазовидобування» надійшла заява про розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги просили задовольнити. 31.07.2023 до суду від НБУ надійшли додаткові пояснення у справі. 25.04.2024 від представника НБУ Перетятько І.М. надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримував, просив задовольнити. В ході судового розгляду, ПАТ «Дельта Банк» вимоги позивача визнав, подав суду відповідну заяву про визнання позовних вимог, у яких просив задовольнити позов ПАТ «Укргазвидобування», розгляд справи просив здійснювати без участі. Окрім того, в ході судового розгляду представник відповідача [PERSON] та одночасно представник третьої особи - [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що висновок позивача про недійсність договору поруки є суб`єктивним і помилковим тлумаченням норми закону, та на недоведеність порушення договором поруки № П 2022390-8 від 28.11.2014 положень ч. 1 ст. 548 ЦК України. Поряд з цим, зазначила, що позивачем не було повернуто поручителю грошові кошти, списані з його рахунку для виконання зобов`язань відповідача за кредитним договором. Представник третьої особи наголошує, що як вбачається з наданої виписки, яка міститься в матеріалах справи, 14.05.2015 на рахунок, який нібито належить [PERSON] , було зараховано 438628,55 доларів США. Призначення платежу - повернення коштів згідно наказу №325. При цьому, повернення коштів, як стверджується, було здійснено не на банківський рахунок [PERSON] , з якого відбулось списання 12 млн. грн, більш того, банківський рахунок, що зазначений у виписці від 14.05.2015, ніколи не відкривався [PERSON] та йому не належить. Кошти списувались з рахунку № [NUMBER] , а повертались на рахунок № [NUMBER] . [PERSON] ніколи не укладав із позивачем договору про обслуговування банківського рахунку № [NUMBER] , не подавав жодних заявок з цього приводу. Отже, правові підстави для відкриття банківського рахунку № [NUMBER] у позивача були відсутні, а тому твердження стосовно того, що кошти нібито були повернуті [PERSON] є таким, що не відповідає дійсним обставинам справи. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У зв`язку з тим, що від учасників процесу надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, [PERSON] , [PERSON] , їх представник, про розгляд справи повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили, суд дійшов висновку про розгляд справи за їх відсутності, оскільки учасники справи були належним чином повідомлені про розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 29.08.2013 між позивачем та відповідачем ПАТ «Дельта Банк» укладено договір кредитної лінії № ВКЛ-2022390, відповідно до п. 1 якого предметом договору були грошові кошти, які надавалися окремими частинами - траншами - у межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 150000000,00 грн. із сплатою за користування кредитом 24 % річних та кінцевим терміном погашення не пізніше 28.08.2014. До договору кредитної лінії № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 було укладено додатковий договір № 1 від 07.08.2014, додатковий договір № 2 від 31.10.2014, додатковий договір № 3 від 20.11.2014, додатковий договір № 4 від 28.11.2014, додатковий договір № 5 від 01.12.2014. 29.08.2013 між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Укргазвидобування» укладено договір застави майнових прав № ВКЛ-2022390/S-1 в забезпечення виконання зобов`язань за договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013. 01.11.2013 між Національним банком України та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-9. Відповідно до п.п. 1.1. вказаного договору, предметом застави є майнові права за договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 та додатковими договорами до нього, а також із зобов`язань, що виникають з договорів № ВКЛ-2022390/S-1 від 29.08.2013. Відповідно до п. 1.4. договору застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-9, надана застава забезпечує виконання ПАТ «Дельта Банк» вимог Національного банку України за кредитами для підтримки ліквідності, надані згідно з кредитними договорами, що перераховані в вказаному пункті. 27.12.2013 між НБУ та ПАТ «Дельта Банк» було укладеного договір про внесення змін та доповнень № 1 до договору застави майнових прав № 51/64/144/39/86/ЗМП-9 від 01.11.2013 . ПАТ «Дельта Банк» 28.11.2014 з [PERSON] укладено договір поруки № П 2022390-8 , у якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредитної лінії № ВКЛ-2022390 від 29.08.2013 . Однак, 29.04.2015 Протоколом № 1 засідання Комісії АТ «Дельта Банк» з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями виявлено нікчемний правочин, укладений 28.11.2014 між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] за № П 2022390-8. 14.05.2015 на рахунок, який нібито належить [PERSON] , було зараховано 438 628,55 доларів США. Призначення платежу - повернення коштів згідно наказу №325. 30.04.2015 між відповідачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до п.п. 1.1, 1.2 якого, [PERSON] отримав право вимоги поручителя, який виконав за позивача ПАТ «Укгазвидобування» забезпечене за договором поруки № П 2022390-8 кредитне зобов`язання . 18.05.2015 ПАТ «Укргазвидобування» звернулося до ПАТ «Дельта Банк» з листом за вих. № 2/2-07-2820, в якому повторно повідомляється про те, що позивачу не було відомо про наявність договорів поруки з фізичними особами в забезпечення виконання зобов`язань ПАТ «Укргазвидобування» перед ПАТ «Дельта Банк», у тому числі з [PERSON] . Статтями 215, 216 ЦК України визначено загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків. За змістом статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. Відповідно до статей 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Отже, договір поруки укладається кредитором і поручителем в забезпечення виконання боржником основного зобов`язання. Що ж до боржника, то він стороною договору поруки не виступає, а є учасником у зобов`язанні, забезпеченому порукою. Обов`язок кредитора або поручителя за договором поруки одержувати згоду боржника на укладення такого договору законодавством не передбачений та не випливає зі змісту правовідносин поруки. Крім того, положеннями статті 548 ЦК України не передбачено, що забезпечувальне зобов`язання чи його види можуть визначатися виключно самим основним зобов`язанням, а учасники цивільних правовідносин позбавлені можливості укласти окремий договір, який визначатиме вид та порядок забезпечення виконання зобов`язання. Відповідно до статей 553, 554, 626 ЦК України договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором та поручителем; порука створює права для кредитора та обов`язки для поручителя, безпосередньо на права та обов`язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов`язань не впливає, оскільки зобов`язання для боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються. Чинним законодавством не передбачено обов`язкового отримання попередньої згоди боржника в основному зобов`язанні на укладення кредитором із іншою особою договору поруки на забезпечення виконання його зобов`язань. Зазначене узгоджується з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, до яких дійшов Верховний Суд України у постанові від 20.02.2012 у справі № 6-51цс11 та Верховний Суд у постановах від 13.06.2018 у справі №761/22001/15-ц (провадження № 61-643св17), від 16.09.2020 у справі № 373/726/14-ц (провадження № 61-40437св18), від 02.02.2020 у справі № 761/23379/15-ц (провадження № 61-3604св18). Від зазначеної правової позиції Верховний Суд не відступав. Вищезазначені норми не передбачають й обов`язкового визначення основним зобов`язанням видів забезпечення його виконання. Зазначення поруки як виду забезпечення у тексті основного зобов`язання є факультативною умовою, недотримання якої не тягне за собою визнання правочину недійсним. Отже, виходячи з наведеного, є помилковими твердження позивача про те, що відсутність в основному зобов`язанні такого виду забезпечення його виконання як поручительство може свідчити про недійсність договору поруки. Крім того, рішення комісії ПАТ «Дельта Банк» від 29.04.2015, яким, зокрема укладений 28.11.2014 між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] договір поруки № П2022390-8 визнавався нікчемним, надалі було скасовано постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30.12.2015, яка набрала законної сили. У цьому рішенні зазначено, що договори поруки укладені з дотриманням передбачених законом вимог, за взаємною згодою сторін та за відсутності законодавчих заборон на укладення таких угод, на виконання договорів поруки відбулося погашення заборгованості за договорами кредитних ліній шляхом списання грошових коштів з рахунків поручителів, у зв`язку з чим до кожного з поручителів перейшло право вимоги до ПАТ «Укргазвидобування» в частині виконаного зобов`язання за договорами кредитних ліній. Зокрема, правомірність укладеного між [PERSON] та банком договору поруки підтвердив Вищий адміністративний суд України у вищевказаній ухвалі від 16.06.2016 (справа № 826/18862/15), а також Верховний Суд у постанові від 16.06.2021 у справі № 761/21994/15. Так, Верховний суд у вищезгаданій постанові від 16.06.2021 дійшов, зокрема, висновку про те, що ПАТ «Укргазвидобування» оспорювало дійсність договору поруки від 28.11.2014 лише з підстав невідповідності цього договору статті 548 ЦК України. Будь-яких інших підстав, з яких оспорюваний договір може визнаватися у судовому порядку недійсним, позивач у своїх вимогах не визначив. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За викладених обставин, суд також урахував тривалість судового процесу, характер спірних правовідносин та велику кількість інших судових справ, пов`язаних зі спірними правовідносинами, та прийшов до висновку, що у справі немає підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦПК України, для визнання спірного договору недійсним, а тому позов ПАТ «Укргазвидобування» задоволенню не підлягає. Щодо позовних вимог Національного Банку України суд зазначає наступне. Відповідно до статті 52 Закону України «Про заставу», якщо у випадку застави майнових прав боржник заставодавця до виконання заставодавцем зобов`язання, забезпеченого заставою, виконає своє зобов`язання, все, одержане при цьому заставодавцем, стає предметом застави, заставодавець зобов`язаний негайно повідомити заставодержателя. Таким чином, отримані ПАТ «Дельта Банк» від [PERSON] грошові кошти за договором поруки стали предметом застави майнових прав, про що ПАТ «Дельта Банк» повинен був повідомити Національний банк України, як заставодержателя. У частині другій статті 52 Закону України «Про заставу» передбачено, що, одержавши кошти від свого боржника в рахунок виконання зобов`язання грошових сум, заставодавець зобов`язаний за вимогою заставодержателя перерахувати відповідні суми в рахунок виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, якщо інше не встановлено договором застави. Таким чином укладення договору поруки та його виконання [PERSON] жодним чином не порушує законні права та інтереси Національного банку України, як заставодержателя за зазначеними вище договорами застави. Отже, є помилковим висновок Національного банку України про те, що спірний договір було укладено з порушенням постанови Національного банку України від 30.10.2014. Відсутність порушення оспорюваним договором прав та інтересів особи, яка не є його стороною, є підставою для відмови в позові про визнання його недійсним (стаття 215, 216 ЦК України) Окрім того, слід зазначити, що 14.05.2015 на рахунок, який нібито належить [PERSON] , було зараховано 438628,55 доларів США. Призначення платежу - повернення коштів згідно наказу №325. При цьому, повернення коштів, як стверджується, було здійснено не на банківський рахунок [PERSON] , з якого відбулось списання 12 млн. грн, більш того, банківський рахунок, що зазначений у виписці від 14.05.2015, ніколи не відкривався [PERSON] та йому не належить. Кошти списувались з рахунку № [NUMBER] , а повертались на рахунок № [NUMBER] . [PERSON] не укладав із позивачем договору про обслуговування банківського рахунку № [NUMBER] , не подавав жодних заявок з цього приводу. Отже, правові підстави для відкриття банківського рахунку № [NUMBER] у позивача були відсутні, а тому твердження стосовно того, що кошти нібито були повернуті [PERSON] є таким, що не відповідає дійсним обставинам справи. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та враховуючи правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 01.12.2021 у справі № 761/15764/15-ц, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed