Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

07 лютого 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві. Позовна заява\~мотивована тим,\~що 04.03.2003\~з [PERSON] інспектором 3 категорії ТОВ «Бі Ес Ай Інспекторейт Україна» (Криворізька філія), стався нещасний випадок, який відповідно до акту № 1 про нещасний випадок на виробництві від 27.03.2003 за формою Н1 (далі Акт Форми Н-1) та акту розслідування нещасного випадку від 26.03.2003 (далі Акт Форми Н-5) визнано таким, що пов`язаний з виробництвом. Відповідно до п. 4 Акту Форми Н-5, [PERSON] 03.03.2003 о 22:48 год придбав квиток у вагон № 11 поїзду № 620 Київ-Херсон до станції Кривий Ріг Головний. Прибуття поїзду на станцію Фундукліївка о 00:00 год, стоянка 2 хвилини. Перед прибуттям поїзду потерпілий вийшов на перон. Після прибуття поїзду потерпілий пішов в напрямку вагону № 11. Двері вагонів були зачиненими. Зрозумівши, що до свого вагону дійти не встигне, постукав у двері ближніх до нього вагонів, йому не відчинили, після чого він спробував сам увійти в ближній вагон. На підставі ескізу місця нещасного випадку та листа № 33/11-10 від 24.03.2003 Шевченківської дирекції залізничних перевезень комісія зробила висновок, що потерпілий стукав і спробував увійти в задній по напрямку руху поїзда тамбур вагону № 6 або передній тамбур вагону № 7. Двері вагону прочинилися, відкидна площадка була опущена, провідника в тамбурі не було, потерпілий, намагаючись відчинити двері вагону, послизнувся і впав, права нога потрапила на рейку. В цей час поїзд почав рухатися і потерпілий отримав травматичну ампутацію гомілки правої ноги. Після падіння потерпілий був травмований колесами вагону № 7. Поїзд залишив станцію, потерпілого не побачили ні провідники поїзду, ні оператор ЕОМ [PERSON] , яка зустрічала і проводжала поїзд на станції. Позивача помітив о 00:05 год машиніст поїзду № 621, який стояв на сусідній колії. Відповідно до п.п. 7 п. 6 Акту Форми Н-5, комісія вирішила вважати нещасний випадок пов`язаний з виробництвом. Пунктом 7 Акту Форми Н-1 встановлено, що причинами нещасного випадку є: невиконання посадових обов`язків та вимог інструкції з охорони праці поїздовою бригадою поїзду № 620 Київ-Херсон, недостатнє освітлення берегової платформи станції Фундукліївка в місці травмування постраждалого, невиконання потерпілим вимог п. 3.7 Правил безпеки громадян залізничному транспорті України. Також, пунктом 9 Акту Форми Н-1, позивачу встановлено діагноз: травматична ампутація правої нижньої кінцівки на рівні верхньої третини гомілки, забиття попереку, садина лівої лобно-височної області, травматичний шок ІІІ ступеню. За довідками МСЕК від 29.07.2004 позивачу була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 25% (професійне захворювання) та 50% (трудове каліцтво), 2 група інвалідності, безстроково. Відповідно до рекомендацій МСЕК позивач потребує «протезування», санаторно-курортного лікування, медикаментозного, амбулаторного, стаціонарного лікування, протипоказана праця в умовах звичайного виробництва. Одужання не відбулося, настання негативних змін у житті позивача, окрім неможливості відновлення його стану здоров`я, який він мав до нещасного випадку, обумовлене також істотним погіршенням фінансового аспекту життя позивача. Через отриману травму позивач не може належним чином слідкувати за побутом вдома, самостійно виконувати різні дії які потребують фізичного навантаження у господарстві. Протягом багатьох років [PERSON] підтримував своє здоров`я частково за власні кошти, але на даний час повноцінно забезпечувати себе не має змоги. Право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 29.07.2004. Застраховані особи, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мають право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01.04.2001 по 01.01.2006, оскільки з цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець. У зв`язку зі вставленням позивачу стійкої втрати працездатності в 2004 році, він має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Пенсійного Фонду України. Позивач враховує глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, їх інтенсивність та довготривалість, стан здоров`я, тяжкість нещасного випадку, настання у зв`язку з цим негативних змін у його житті, необхідність лікування, втрату у зв`язку з цим життєвих зв`язків, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, що вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, оцінив моральну шкоду у розмірі 30-ти мінімальних розмірів заробітної плати: 7100 грн х 30 = 213\~000 грн, та просив суд стягнути з відповідача вказану суму. 27 березня 2024 року представник відповідача [PERSON] надала суду відзив на позов. Як на підставу заперечень посилалася на те, що 04.03.2003 з [PERSON] під час виконання службових обов`язків стався нещасний випадок в результаті якого він отримав травматичну ампутацію гомілки правої ноги. Висновком МСЕК від 09.07.2003 позивачу встановлена стійка втрата професійної працездатності 85% з яких 60% первинно з 07.07.2003 по 01.08.2004 по виробничій травмі та 25% повторно до 01.10.2003 по профзахворюванню, а також встановлена друга група інвалідності, визначено потребу в протезуванні, ортопедичних засобах пересування, медикаментозному лікуванні. 29.07.2004 висновком МСЕК повторно та безстроково встановлено 75 % відсотків втрати працездатності, з яких 50% по виробничій травмі та 25% повторно до 01.10.2003 по профзахворюванню, а також друга група інвалідності, визначено потребу в протезуванні, ортопедичних засобах перебування, санітарно-курортному лікуванні, медикаментозному лікуванні. Позивачу вперше встановлена втрата працездатності висновком МСЕК 2003 року, тобто право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення йому такої стійкої втрати працездатності. На час набрання чинності Законом України № 77-VІІІ, зі змінами внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 2620-ІХ від 21.09.2022, Фонд не був суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснювалося відшкодування моральної шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань. Таким суб`єктом є роботодавець. Разом з тим, позивач не перебував у трудових відносинах з Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, а управління ніколи не було позивачу роботодавцем. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області є не належним відповідачем у справі, а тому просила суд відмовити позивачу в позові. Позивач у судове засідання не з`явився, його представник [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час, день та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивач працював на ТОВ «Бі Ес Ай Інспекторейт Україна» з 08.11.2001 по 09.07.2003, звільнений за станом здоров`я, що підтверджується записами в трудовій книжці на ім`я [PERSON] . Відповідно до пунктом 7 Акту Форми Н-1, причинами нещасного випадку є: невиконання посадових обов`язків та вимог інструкції з охорони праці поїздовою бригадою поїзду № 620 Київ-Херсон, недостатнє освітлення берегової платформи станції Фундукліївка в місці травмування постраждалого, невиконання потерпілим вимог п. 3.7 Правил безпеки громадян залізничному транспорті України. Також, пунктом 9 Акту Форми Н-1, позивачу встановлено діагноз: травматична ампутація правої нижньої кінцівки на рівні верхньої третини гомілки, забиття попереку, садина лівої лобно-височної області, травматичний шок ІІІ ступеню. Підпунктом 7 пункту 6 Акт Форми Н-5, встановлено, що комісія вирішила вважати нещасний випадок пов`язаний з виробництвом. Позивачу була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 25% (професійне захворювання) та 50% (трудове каліцтво), 2 група інвалідності, безстроково. Відповідно до рекомендацій МСЕК позивач потребує «протезування», санаторно-курортного лікування, медикаментозного, амбулаторного, стаціонарного лікування, протипоказана праця в умовах звичайного виробництва, що підтверджується довідками МСЕК №№ 420158, 027512 від 29.07.2004. Ухвалою Апеляційного\~суду Дніпропетровської\~області від\~22.10.2013,\~відхилено апеляційну\~скаргу [PERSON] , рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Розу від 21.11.2012 за позовом [PERSON] до Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Залізна залізниця», Державного підприємства «Одеська залізниця» про стягнення суми втраченого заробітку на відшкодування шкоди завданої здоров`ю, відшкодування спричиненої моральної шкоди завданої каліцтвом, залишено без змін. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність права [PERSON] на відшкодування ДТГО «Південно-Західна залізниця», ДП «Одеська залізниця» моральної шкоди, оскільки на той час обов`язок щодо відшкодування моральної шкоди, було покладено на ВВД ФССНВ відповідно до ст.ст. 17, 21, 28, 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» № 1105-ХІV від 23.09.1999. Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. За приписами ч. 4 ст. 43, ч. 1 ст. 46 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Згідно зі ст.ст. 15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до\~статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст. 4 Закону України «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 14.01.1998 № 16/98-ВР), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999, який набрав чинності з 01.04.2001. Норми вказаного Закону від 23.09.1999, у редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін\~Законом України від 23.02.2007 № 717-V, передбачали, що: відшкодування моральної\~шкоди застрахованим\~і членам\~їх сімей є завданням\~страхування від\~нещасного випадку\~(абз. 4 ст. 1);\~у разі настання страхового\~випадку Фонд\~соціального страхування\~від нещасних\~випадків зобов`язаний\~у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в\~разі його\~смерті,\~виплачуючи йому\~або особам, які перебували\~на його\~утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» п. 1 ч. 1 ст. 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (ч. 3 ст. 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (ч. 3 ст. 34). З огляду на положення ст.ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону України від 23.09.1999, право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 № 6\~(зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Отже, спори щодо відшкодування шкоди на підставі\~Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»\~повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з втратою професійної працездатності виникло у позивача у 29.07.2004. Як визначено ч.ч. 1, 3 ст. 28\~Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»\~в редакції, чинній на час встановлення висновком МСЕК позивачеві стійкої втрати професійної працездатності, страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі ст. 21\~цього Закону Фонд\~виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до ст. 13\~зазначеного Закону, страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у ст. 14\~цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Відповідно до абз. 4 ст. 1, підпункту «е» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007 № 717-V, що набрав чинності 20.03.2007, виключено ч. 3 ст. 34 Закону № 1105-XIV, що передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Пунктом 2 частини 44\~розділу 2 Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України»\~пункт 3 розділу ХІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату непрацездатності»\~доповнено абзацом: «відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01.01.2008». Конституційний Суд України у рішенні від 08.10.2008 № 20-рп/2008 у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до\~Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»\~визнав такими, що відповідають\~Конституції України\~(є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки\~ст. 1167 ЦК України\~та\~ст. 237-1 КЗпП України\~їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014 № 77-VIII\~викладено у новій редакції\~Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у тому числі змінено його назву на\~Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».\~Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»\~набрав чинності 01.01.2015. Відповідно до ч. 8\~ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень\~ЦК України\~та\~КЗпП України. Проте, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ст. 5 ЦК України). Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у\~рішеннях від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, Конституційний Суду України\~зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, у світлі\~рішення Конституційного Суду України від 08.10.2008 № 20-рп/2008\~у справі № 1-32/2008, Закон України від 23.02.2007 № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20.03.2007, не встановлював ретроспективно обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема й цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. З урахуванням вищезазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків з моменту набрання чинності\~Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01.04.2001 до 01.01.2006. Визначальною в цьому випадку для особи є дата встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Вищевикладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі №210/2104/16-ц (провадження №14-597цс18) та від 20.11.2019 у справі №210/3177/17 (провадження №14-288цс19). 01.01.2023 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 21.09.2022 № 2620-ІХ, яким припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01.01.2023. Відповідно до пп. 2, 7 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 21.09.2022 № 2620-ІХ, Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Стягнення та погашення заборгованості із страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, пенсійне страхування, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, у тому числі у судовому порядку, у справах про банкрутство, за виконавчими документами, провадження за якими відкрито до набрання чинності цим Законом, здійснюють територіальні органи Пенсійного фонду України. Судом встановлено, що на час встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, обов`язок відшкодування моральної шкоди покладався саме на Фонд соціального страхування, правонаступником якого є Пенсійний фонд України, а відтак, доводи відповідача щодо того, що Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області не є належним відповідачем, суд вважає необґрунтованими та їх відхиляє. Відповідно до ст.ст. 16,\~23 ЦК України, відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів судом. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно п. 4.1 рішення Конституційного Суду України № 1-9/2004 від 27.01.2004, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою зміни у буденному житті позивача, те, що позивачу встановлено ІІ групу інвалідності безстроково, стійка втрата професійної працездатності 25% (професійне захворювання) та 50 % (трудове каліцтво), що також свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність зміну у буденному житті позивача,\~та виходячи з цих обставин, засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням конституційної значущості здоров`я, як невідчужуваного та непорушного блага, що належить людині від народження і охороняється державою, суд вважає необхідним визначити до стягнення у вигляді одноразового відшкодування 30 мінімальних заробітних плат, що становить 213\~000 грн (30 х 7100 = 213 000), без відрахування з указаної суми податків, зборів та інших платежів. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Відповідно до\~вимог статті\~5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» та\~положень статті\~141\~ЦПК України,\~позивач звільнений\~від сплати\~судового збору\~при зверненні\~до суду\~з позовому справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, що становить 2130 грн.

Outcome: approved