Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-18 00:00:00

20 лютого 2024 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до відповідача, просив стягнути на свою користь 106500 гривень 00 копійок моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що 26.10.1984 перебуваючи в трудових відносинах з Спеціалізованим виробничим комбінатом «Кривбасхаштопроходка» на посаді прохідника зазнав нещасного випадку на виробництві, яку йому було заподіяно джерелом підвищеної небезпеки, оскільки в момент виконання робіт перебував у шахті Першотравнева 2 власником якої було Першотравневе РУ (ВО Кривбасруда) правонаступником прав та обов`язків якої є відповідач. В наслідок нещасного випадку на виробництві отримав травму з наступним діагнозом: Тяжка політравма. Відкритий прелом нижньої третьої правого плеча. Відкрити внутрішньоскладовий перелом дистального метапифаза обох кісток правої голені, перелом сідничної і ломної кісток з права, травматичний шок 3-го ступеня (згідно виписного епікризу №14 від 05.02.1985р., та довідки 7-ї міської лікарні м. Кривого Рогу). У зв`язку з отриманою травмою протягом тривалого часу зазнає фізичних та моральних страждань, зазначив, що порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, останній позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, він постійно відчуває біль у щелепі відчуває недостатність рухливості. Розмір моральної шкоди позивач оцінює у розмірі 106500 гривень гривень, яку просить стягнути з відповідача. Вважає, що травму отримав в наслідок дії джерела підвищеної небезпеки правонаступником власника якого є відповідач. \~ \~ \~ \~22 лютого 2024 року ухвалою суду прийнято позову заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, справу призначено до судового розгляду на 20 лютого 2023 року без повідомлення (виклику) учасників справи. 01 березня 2024 року представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, у якому просив суд відмовити позивачу у повному обсязі, зазначив що неможливо встановити законодавство, яким слід керуватись при вирішені справи, відсутні правові підстави для відшкодування відповідачем шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, просив розглянути дану цивільну справу з повідомленням (викликом) сторін, відмовити позивачеві в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі. 20 березня 2024 представник позивача надіслав на адресу суду клопотання в якому зазначив, що ним відповідь на відзив подаватись не буде, позов підтримує в повному обсязі. 21 березня 2023 року ухвалою суду визначено необхідність проводити розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, оскільки характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі вимагали проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Справу призначено до судового розгляду на 19 квітня 2024 року о 09 годині 30 хвилин. 16 квітня 2024 року представник відповідача надіслав на адресу суду клопотання в якому просив суд відкласти слухання справи на іншу дату, у задоволенні клопотання відмовлено. 17 квітня 2024 представник позивача надіслав на адресу суду клопотання в якому просив провести розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позов підтримує в повному обсязі. Суд вважає, що наявних у справі матеріалів\~достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а\~неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для відкладення слухання справи на іншу дату. Зазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18, провадження №61-22682св19. Статтею 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно\~ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст.89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] 26.10.1984 року перебуваючи в трудових відносинах з Спеціалізованим виробничим комбінатом «Кривбасхаштопроходка» на посаді прохідника зазнав нещасного випадку на виробництві що підтверджується копією трудової книжки Позивача, актом №56 про нещасний випадок на виробництві від 27.10.1984. Відповідно до п. 14 акту №56 про нещасний випадок на виробництві від 27.10.1984р. нещасний випадок з Позивачем стався за таких обставин: За нарядом начальника дільниці [PERSON] , виданого через гірничого майстра [PERSON] прохідники [PERSON] та [PERSON] мали привести забій центрального орта у безпечний стан, відбурити 20 шпурів по покрівлі, встановити анкера на цементно-пісковому розчині, відбурити забій в кількості 42 шпури та в кінці зміни здійснити підрив. В 14 годин 45 хв. забій центрального орта було підготовано до заряджання. Підривник [PERSON] та прохідник [PERSON] що мав Єдину книжку підривника приступили до заряджання забою. [PERSON] здійснював заряджання шпурів по покрівлі з спеціальною драбиною, а прохідник [PERSON] заряджав шпури з правою частини забою. В 15:00 год. на Першотравневому кар`єрі Північного гірничозбагачувального комбінату ім. Комсомолу України було здійснено вибух заряду загальною вагою 660 тон. Від сейсмічних навантажень вибуху відшаровуючи маси ґрунту впали з висоти 2,8 м. скріплення центрального орта на глибині 465м. південної стіни забою. При падінні шматка породи був травмований прохідник [PERSON] а саме травмовано праве передпліччя та права нога. Відповідно до п.15 акту №56 про нещасний випадок на виробництві від 27.10.1984 встановлено травмуючий фактор: падіння шматків породи. Відповідно до п. 15.1 акту №56 про нещасний випадок на виробництві від 27.10.1984 причинами нещасного випадку стали: 1.Перебування робітників в небезпечній зоні сейсмічний хвиль при здійсненні масових вибухів на Першотравневому кар`єрі Північного гірничозбагачувального комбінату ім. Комсомолу України. 2.Несвоєчасне попередження про вибух робітників шахти Першотравнева 2 ШБУ-2 з небезпечної зони при проведенні масового вибуху в кар`єрі Північного гірничозбагачувального комбінату ім. Комсомолу України зі сторони замовника Першотравневого РУ (ВО Кривбасруда). У зв`язку заподіяннями шкоди Позивач 14.09.1994р. вперше пройшов огляд МСЕК, де йому було встановлено ступінь втрати працездатності у розмірі 10% безстроково, встановлено необхідність у санаторному лікуванні, що підтверджується довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги від 14.09.1994р. У зв`язку з отриманням травми Позивач з 26.10.1984р. по 05.02.1985р. перебував на стаціонарному лікуванні 7-ї міської лікарні м. Кривого Рогу з діагнозом: Тяжка політравма. Відкритий прелом нижньої третьої правого плеча. Відкрити внутрішньоскладовий перелом дистального метапифаза обох кісток правої голені, перелом сідничної і ломної кісток з права, травматичний шок 3-го ступеня. Доводи представника відповідача зазначені у відзиві про те, що неможливо встановити законодавство, яким слід керуватись при вирішені справи, відсутні правові підстави для відшкодування відповідачем шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суд не бере до уваги, з огляду на наступне. Предметом позову у цій справі є правовідносини, пов`язані з відшкодуванням позивачу моральної шкоди, заподіяної внаслідок нещасного випадку на виробництві та дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до\~статті 4 Закону України «Про охорону праці»\~державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Стаття 12\~Закону України\~«Про охорону\~праці»,\~встановлює,\~що відшкодування\~моральної шкоди\~провадиться власником,\~якщо небезпечні\~або шкідливі\~умови праці\~призвели до\~моральної втрати\~потерпілого,\~порушення його\~нормальних життєвих\~зв`язків,\~вимагають від\~нього додаткових\~зусиль для\~організації свого\~життя. Під\~ моральною\~втратою потерпілого\~розуміються страждання,\~заподіяні працівникові\~внаслідок фізичного\~або психічного\~ впливу,\~що спричинило\~погіршення або\~позбавлення \~ можливостей\~реалізації ним\~своїх звичок\~і бажань,\~погіршення \~відносин \~з оточуючими\~людьми,\~інших негативних\~наслідків морального\~характеру. Відшкодування\~моральної шкоди\~можливе без\~втрати потерпілим\~працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99,від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992р. № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" зазначається, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК ( 1540-06 ) шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. ( Абзац перший пункту 2 із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 9 ( v0009700-03 ) від 24.10.2003 ) Джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Так, відповідно до ст. 450 ЦК Української РСР (чинної станом на момент виникнення спірних правовідносин) - організації і громадяни, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Із акту №56 про нещасний випадок на виробництві від 27.10.1984 (п. 15.1) вбачається, що причинами нещасного випадку стали - перебування робітників (в тому числі Позивача) в небезпечній зоні сейсмічний хвиль при здійсненні масових вибухів на Першотравневому кар`єрі Північного гірничозбагачувального комбінату ім. Комсомолу України та несвоєчасне попередження про вибух робітників шахти Першотравнева 2 ШБУ-2 з небезпечної зони при проведенні масового вибуху в кар`єрі Північного гірничозбагачувального комбінату ім. Комсомолу України зі сторони замовника Першотравневого РУ (ДВО Кривбасруда) тобто встановлено, що причиною нещасного випадку з Позивачем є дія джерела підвищеної небезпеки (виробничого вибуху на Першотравневому кар`єрі Північного гірничозбагачувального комбінату ім. Комсомолу України) що спричинило падіння шматка породи в шахті Першотравнева 2 власником якої було Першотравневе РУ (ВО Кривбасруда) правонаступником прав та обов`язків якої є відповідач виходячи з наступного. З 1975 року до 01 жовтня 1989 року до [PERSON] на правах структурного підрозділу входило Першотравневе рудоуправління. З 01 жовтня 1989 року Першотравневе рудоуправління, як структурний підрозділ, ліквідовано наказом ДВО Кривбасруда від 20 вересня 1989 року № 349 зі змінами від 01 листопада 1989 року № 423. Згідно з пунктом 2 наказу [PERSON] від 20 вересня 1989 року № 349 з 01 жовтня 1989 року до 01 січня 1995 року до [PERSON] на правах новостворених структурних підрозділів входили шахта Першотравнева-1 та шахта Першотравнева-2 . Наказом [PERSON] від 26 грудня 1994 року № 169 (пункт 1) з 01 січня 1995 року шахта Першотравнева-1 та шахта Першотравнева-2 , як структурні підрозділи, ліквідовані. Відповідно до пункту 2 наказу [PERSON] від 26 грудня 1994 року № 169 з 01 січня 1995 року до 01 січня 1998 року до [PERSON] на правах новоствореного структурного підрозділу входила шахта [PERSON] . Наказом [PERSON] від 05 січня 1998 року № 1 з 01 січня 1998 року шахта [PERSON] , як структурний підрозділ, також була ліквідована. Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 1998 року № 258 Про спеціальний режим реструктуризації гірничо-рудних підприємств Кривбасу, гірничо-хімічних підприємств Яворівського і Роздольського Сірка та Стебницького Полімінерал Львівської області пунктом 1 наказу Міністерства промислової політики України від 29 липня 1998 року № 263 ДВО Кривбасруда перейменовано у Криворізький державний залізорудний комбінат . Правонаступником перейменованого ДВО Кривбасруда призначено Державне підприємство Криворізький державний залізорудний комбінат (пункт 2 наказу Міністерства промислової політики України від 29 липня 1998 року № 263). Згідно з пунктом 1 наказу Міністерства промислової політики України від 12 липня 1999 року № 248 Про реорганізацію Криворізького державного залізорудного комбінату та пункту 1 наказу Державної акціонерної компанії Укррудпром від 31 грудня 1999 року № 347 Державне підприємство Криворізький державний залізорудний комбінат , шляхом реорганізації, перетворено у дочірнє підприємство Криворізький державний залізорудний комбінат Державної акціонерної компанії Укррудпром . Дочірнє підприємство Криворізький державний залізорудний комбінат є правонаступником реорганізованого Державного підприємства Криворізький державний залізорудний комбінат (пункт 3 наказу Міністерства промислової політики України від 12 липня 1999 року № 248). Згідно зі спільним наказом Державного комітету промислової політики України та Фонду державного майна України від 19 лютого 2001 року № 66/245 Про реорганізацію дочірнього підприємства Криворізький державний залізорудний комбінат та пункту 1 наказу Державної акціонерної компанії Укррудпром від 30 липня 2001 року № 290 дочірнє підприємство Криворізький державний залізорудний комбінат Державної акціонерної компанії Укррудпром шляхом реорганізації перетворено у Відкрите акціонерне товариство Криворізький залізорудний комбінат, правонаступником якого є АТ Кривбасзалізрудком . Однак, усі структурні одиниці [PERSON] , у тому числі Першотравневе рудоуправління, новостворені з 01 жовтня 1989 року шахти Першотравнева-1 та Першотравнева-2 , новостворена з 01 січня 1995 року шахта Першотравнева не мали статусу юридичних осіб, а питання про їх відокремлення зі складу юридичної особи із визначенням правонаступників у передбаченому законодавством порядку не вирішувалося. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові ВС від 18 грудня 2019 року по справі №215/1589/18. На підставі викладеного можна встановити, що правонаступником усіх прав та обов`язків Державного виробничого об`єднання по видобутку руд підземним способом Кривбасруда у структурній одиниці якого на шахті Першотравнева - 2 з Позивачем стався нещасний випадо - Відповідача, оскільки ці шахти, як структурні одиниці, не були виділені зі складу ДВО Кривбасруда у нову юридичну особу, а були ліквідовані, то у даному випадку юридична особа АТ Кривбасзалізрудком , як правонаступник ВО Кривбасруда , повинно нести перед Позивачем, який працював у ліквідованій структурній одиниці ВО Кривбасруда та де його було травмовано, відповідальність за спричинену внаслідок ушкодження його здоров`я моральну шкоду. Правовий висновок про те, що ПАТ Криворізький залізорудний комбінат, на теперішній час Акціонерне товариство Криворізький залізорудний комбінат, є правонаступником прав та обов`язків Першотравневого Рудоуправління ДВО Кривбасруда викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі №212/3404/17 (провадження № 61- 37529ск18). Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до ст. 83 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР,в редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди\~не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата\~це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14,№ 6-188цс14та №6-207цс14від 24 грудня 2014 року. Відповідно до ст. 10 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року - громадяни можуть відповідно до закону мати майно в особистій власності, право користування жилими приміщеннями та іншим майном, успадковувати і заповідати майно, обирати рід занять і місце проживання, мати права автора твору науки, літератури і мистецтва, відкриття, винаходу, раціоналізаторської пропозиції, промислового зразка, а також мати інші майнові та особисті немайнові права. Статтею 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 встановлено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду\~від 20 листопада 2019 року, справа № 210/3177/17. Позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності 14.09.1994 року. У зв`язку з отриманням травми на виробництві порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки Позивача, останній позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, він постійно відчуває біль у правому передпліччі та правій нозі. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Встановлюючи правовідносини суд дійшов висновку, що оскільки\~\~позивач працював на підприємствах, правонаступником якої відповідач та травмувався у зв`язку з виконанням трудових обов`язків, тому йому має бути відшкодовано моральну шкоду на підставі\~статті 440-1 ЦК Української РСР. Стаття 268 ЦК України, передбачає, що позовна давність не поширюється: на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію Згідно з частиною першою\~статті 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до\~статті 5 ЦК України\~акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Події, які породили цивільне право позивача на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, мали місце у 1994 році, тобто до набрання чинності\~ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме\~ЦК Української РСР 1963 року. Стаття 173 КЗпП\~встановлює, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний відповідно до законодавства відшкодувати працівникові шкоду, заподіяну йому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків. У пункті 13\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~роз`яснено, що відповідно до\~статті 237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду чи галузевої належності. Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Суд, дослідивши медичні документи позивача про отримання ним травмування на виробництві, дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода, так як він відчуває фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання. Згідно\~статті 3 Конституції України\~людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає часткової компенсації. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, характер травмування, а саме тяжка політравма. Відкритий прелом нижньої третьої правого плеча. Відкрити внутрішньоскладовий перелом дистального метапифаза обох кісток правої голені, перелом сідничної і ломної кісток з права, травматичний шок 3-го ступеня, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, потребу в забезпеченні лікарськими засобами, виробами медичного характеру. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди дещо завищений, а тому визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 40000,00 гривень без утримання податку з доходу фізичних осіб, що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Позивача згідно п.2 ч.1\~ст.5 Закону України «Про судовий збір»\~звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Частина 1\~статті 133 ЦПК України\~передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.6\~ст.141 ЦПК України\~якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 частини 2\~статті 141 ЦПК України\~передбачено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи норми\~ст.141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 1211 гривні 20 копійок.

Outcome: partial