Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-04 00:00:00

Представник заявника адвокат Романова І. Д. звернулася до Жовтневого районного суду Миколаївської області з заявою в якій просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт народження [PERSON] , громадянки України, [INFO] , яка народилася та була зареєстрована органами ДРАЦСу Сімферопольського міського управління юстиції в Автономній республіці Крим. Заява обґрунтована тим, що заявник, [PERSON] , [INFO] , є матір`ю, малолітньої [PERSON] « [INFO] . Відповідно до свідоцтва про шлюб, [PERSON] , [INFO] одружилась з [PERSON] , [INFO] , 26 лютого 2014 року, актовий запис № 5, зареєстрований виконкомом Мішково-Погорілівської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області. Після реєстрації шлюбу " [PERSON] ", отримала прізвище чоловіка і стала " [PERSON] ". Маючи в наявності свідоцтво про народження « [PERSON] », виданий відділом державної реєстрації актів про народження реєстраційної служби Сімферопольського міського управління юстиції в Автономній Республіці Крим, актовий запис №1551, серія [NUMBER] відповідно до якого дитина народилась та була зареєстрована органами ДРАЦСу Сімферопольського міського управління юстиції в Автономній республіці Крим. Провести реєстрацію місця проживання дитини через органи ЦНАП не має можливості, оскільки свідоцтво про народження дитини видане на тимчасово окупованій території України. Таким чином, заявниця позбавлена можливості зареєструвати народження дитини згідно із законодавством України компетентним державним органом. Просять заяву задоволити. Сторони в судове засідання не з`явилися. Від представника заявниці адвоката Романової І. Д. надійшла заява про розгляд справи без її участі та участі заявниці, заявлені вимоги підтримали в повному обсязі. Від заінтересованої особи [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Від заінтересованої особи Відділу реєстрації актів цивільного стану у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника, вирішення позовних вимог залишають на розсуд суду. За таких обставин, а також беручи до уваги обмежені строки розгляду справ даної категорії визначені в ч. 2\~ст. 317 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності сторін та ухвалити рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. Перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до переконання, що заява підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав. Згідно з ч. 1\~ст. 317 ЦПК України\~заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Пунктом 2 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану, затверджених\~Наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18 жовтня 2000 року, передбачено підстави для проведення державної реєстрації народження дитини. При відсутності підстав, визначених у цьому пункті державна реєстрація проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження дитини. Судом встановлено, що в м. Сімферополь, АР Крим, Україна, [INFO] народилася дитина жіночої статі [PERSON] , у батьків: мати [PERSON] , [INFO] , громадянка України та батька [PERSON] , [INFO] , громадянин України. Батьки дитини перебувають у зареєстрованому шлюбі. Вказані обставини підтверджуються доданими до заяви копіями документів, оригінали яких знаходяться у заявників, а саме: паспортами громадянина України [PERSON] та [PERSON] ; свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого 26 лютого 2014 року; свідоцтвом про народження, виданого 22 квітня 2014 року та заповненого російською мовою, відповідно до якого [PERSON] , [INFO] , народилася у м. Сімферополь, Автономна Республіка Крим, Україна, та була зареєстрована органами ДРАЦСу Сімферопольського міського управління юстиції в Автономній Республіці Крим. Згідно з\~ч.2\~ст.\~1\~Закону України «Про забезпечення прав в свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року\~Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року. Відповідно до\~ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~будь-який акт (рішення, документ), виданий органами, передбаченими на тимчасово окупованій території, є недійсними і не створює правових наслідків. Відповідно до\~ст.18 Закону України «Про забезпечення прав в свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»\~громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених\~Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9\~Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «Намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Враховуючи наведене, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів. До такого висновку суд прийшов на підставі доказів наданих заявником, які досліджені в судовому засіданні та описані судом, а тому не викликають у суду сумніву щодо їх правдивості. У відповідності до ч. 4\~ст. 317 ЦПК України\~ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved