Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] 4 січня 2024 року звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що [INFO] померла її мати, [PERSON] . За життя [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і все те, що за законом матиме право заповіла [PERSON] . Інших спадкоємців за заповітом не має. Померлій на праві особистої приватної власності належала земельна ділянка, площею 1,02 га, без контурного визначення зовнішніх меж на місцевості на території с. Баранівці Воле-Баранецької сільської ради Самбірського району Львівської області, на підставі сертифікату на право приватної власності н землю (середню земельну частку) від 21 квітня 1997 року, серії ЛВ № 14-0001337, та житловий будинок [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданим виконавчим комітетом Самбірської міської ради народних депутатів від 22 листопада 1990 року за реєстровим [ADDRESS] , на підставі рішення Самбірської міської ради від 22 листопада 1990 року № 373. [PERSON] , звернувшись із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті матері, [PERSON] за заповітом, отримала відмову у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно у зв`язку з тим, що сертифікат на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії ЛВ № 14-0001337, втратив чинність згідно Постанови КМУ від 12.10.1995 року № 801, а також у зв`язку з тим, що не надані оригінали правовстановлюючих документів на житловий будинок [ADDRESS] . З огляду на наведені обставини позивачка просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS] та на земельну ділянку площею 1,02 га без контурного визначення зовнішніх меж на місцевості, яка знаходиться на території села Малі Баранівці Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області, згідно сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку), серії ЛВ № 14-0001337 від 21 квітня 1997 року (а.с. 1-5). Ухвалою суду від 8 січня 2024 року позовну заяву залишено без руху та наданий позивачці строк для усунення недоліків (а.с. 36). Недоліки позивачкою усунені 18 січня 2024 року (а.с. 40-41). Ухвалою суду від 31 січня 2024 року відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; розпочато підготовче провадження; витребувано з Самбірської державної нотаріальної контори копію спадкової справи після смерті [PERSON] (а.с. 42). На адресу суду 14 лютого 2024 року надійшла копія спадкової справи після смерті [PERSON] (а.с. 47-63). Ухвалою суду від 23 лютого 2024 року закрито підготовче провадження у справі; справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (а.с. 66). Позивачка [PERSON] , яка належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася; представник позивачки адвокат Куцалаба Г.В. подала до суду заяву в якій просить справу розглянути без її участі та участі позивачки (а.с. 70). Відповідач Бісковицька сільська рада Самбірського району Львівської області, яка належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, подала до суду клопотання про розгляд справи без участі її представника та додатково зазначив, що позов визнає в повному обсязі (а.с. 68). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, беручи до уваги визнання позову відповідачем, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] в с. Баранівці Самбірського району Львівської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Воле-Баранецькою сільською радою Самбірського району 12 травня 1998 року (а.с. 22). За життя [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і все те, що за законом матиме право заповіла [PERSON] , що підтверджується заповітом від 24 січня 1996 року за реєстровим записом № 7, посвідченим секретарем виконкому Воле-Баранецької сільської ради Самбірського району Львівської області К.Шурдак (а.с. 23). Померлій [PERSON] на праві особистої приватної власності належала земельна ділянка, площею 1,02 га, без контурного визначення зовнішніх меж на місцевості на території с. Баранівці Воле-Баранецької сільської ради Самбірського району Львівської області, на підставі сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку) від 21 квітня 1997 року, серії ЛВ № 14-0001337 (а.с. 28) та житловий будинок [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданим виконавчим комітетом Самбірської міської ради народних депутатів від 22 листопада 1990 року за реєстровим № 222 у селі Гординя Самбірського району Львівської області на підставі рішення Самбірської міської ради від 22 листопада 1990 року № 373 (а.с. 26). Згідно довідки № 277 від 18 травня 2023 року, виданої виконкомом Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області, станом на 15 квітня 1991 року в житловому будинку, що в [ADDRESS] , була зареєстрована та проживала одна [PERSON] , 1922 року народження, яка була останнім і єдиним членом колгоспного двору (головою колгоспного двору) (а.с. 24). Згідно довідки № 245 від 3 травня 2023 року, виданої виконкомом Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області, [PERSON] після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , вступила в управління спадковим майном: доглядала будинок, обробляла городи (а.с. 25). Після смерті [PERSON] було зареєстровано спадкову справу у Самбірській державній нотаріальній конторі за номером у спадковому реєстрі 70660712, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 72496858 від 17 травня 2023 року (а.с. 21). Із листа державного нотаріуса № 880/02-14 від 17 травня 2023 року вбачається, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно у зв`язку з тим, що сертифікат на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії ЛВ № 14-0001337, втратив чинність згідно Постанови КМУ від 12.10.1995 року № 801, а також у зв`язку з тим, що не надані оригінали правовстановлюючих документів на житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 29). Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, положення зазначеного кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України 2003 року, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Пленум Верховного Суду України в п. 1 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах по спадкування» роз`яснив, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 року застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс Української РСР (далі - ЦК УРСР), якщо строк на її прийняття закінчився до 01 січня 2004 року. Оскільки правовідносини, що є предметом судового розгляду, виникли до набрання чинності ЦК України 2003 року, до вказаних правовідносин слід застосовувати положення ЦК України в редакції 1963 року. Так, колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність», колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року. Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року. Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. У відповідності до ч. 2 ст. 9 Закону СРСР «Про власність в СРСР», який набрав чинності 1 липня 1990 року, майно селянського господарства належить його членам на праві загальної спільної власності, якщо інше не передбачено законодавчими актами союзної і автономної республіки. Пунктом 4 Постанови Верховної Ради УРСР від 26 березня 1991 року № 885-12 «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» (що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що правила, які містяться в Законі Української РСР «Про власність» і були передбачені Законом СРСР «Про власність СРСР», застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР, тобто з 15 квітня 1991 року. Як роз`яснив Пленум Верховного суду України в п. 6 постанови від 22 грудня 1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (з наступними змінами) положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; г) згідно зі ст. 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» (885-12) загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин, правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Як встановлено судом житловий будинок [ADDRESS] , був зареєстрований на праві особистої власності за [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданий виконавчим комітетом Самбірської міської ради народних депутатів від 22 листопада 1990 року за реєстровим [ADDRESS] на підставі рішення Самбірської міської ради від 22 листопада 1990 року № 373 (а.с.15, 26). Зазначений житловий будинок мав статус колгоспного двору, що підтверджується свідоцтвом на право особистої власності на житловий будинок (а.с. 26). [PERSON] була останнім і єдиним членом колгоспного двору (головою колгоспного двору), що підтверджується довідкою, виданною виконкомом Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області. Згідно з частинами першою та другою статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Як встановлено судом [PERSON] на праві особистої приватної власності належала земельна ділянка, площею 1,02 га, без контурного визначення зовнішніх меж на місцевості на території с. Баранівці Воле-Баранецької сільської ради Самбірського району Львівської області, на підставі сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку) від 21 квітня 1997 року, серії ЛВ № 14-0001337 (а.с. 28) Згідно ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом та заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно стаття 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК Української РСР). Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини (частини перша статті 549 ЦК Української РСР). Як встановлено судом [PERSON] 24 січня 1996 року склала заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і все те, що за законом матиме право заповіла дочці [PERSON] (а.с. 23). Згідно довідки, виданої виконкомом Бісковицької сільської ради Самбірського району Львівської області, [PERSON] після смерті матері [PERSON] вступила в управління спадковим майном: доглядала будинок, обробляла городи (а.с. 25). На теперішній час позивачка є єдиним спадкоємцем за законом після смерті спадкодавця [PERSON] , оскільки прийняла спадщину, інші спадкоємці відсутні, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 319/2023 (а.с. 47-63). Позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, яка залишилася після смерті [PERSON] . Таким чином на теперішній час позивачка позбавлена права на спадщину та в позасудовому порядку не має можливості вирішити це питання. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на майно є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із ст. ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Нормами статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (п. 24 рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справі «Ейрі»; п. 32 рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (п. 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»). Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний у практиці Європейського суду з прав людини, отримане (хоча і не оформлене належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу. У рішеннях Європейського суду з прав людини «Спадея і Скалабріно проти Італії» від 1 вересня 1995 року (справа № 12868/87) та «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року (справа № 22774/93) зазначено, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має забезпечити «справедливу рівність» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою. Судом не встановлені обставини, які б в даному випадку обґрунтовували втручання держави у право на спадкове майно [PERSON] . Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідач визнав позовні вимоги, не спростував обставини, на які посилалася позивачка. Враховуючи викладене, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Позивачкою при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп. (а.с. 34). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачка при зверненні до суду не просила відшкодувати їм понесені судові витрати. Отже, враховуючи такий принцип цивільного судочинства як диспозитивність, понесені позивачкою судові витрати при ухваленні рішення не відшкодовуються.

Outcome: approved