Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-07 00:00:00

Заявниця [PERSON] \~ звернулася\~в суд\~з заявою\~про встановлення\~факту смерті на тимчасово окупованій території її матері [PERSON] . У заяві вказала, що [INFO] у м. Кремінна Сєвєродонецького району Луганської області, яке на даний час є тимчасово окупованою територією померла її мати [PERSON] , [INFO] . Документи про смерть видані на тимчасово окупованій території де фактично діє юрисдикція та застосовується законодавство окупаційної влади не можуть бути прийняті органами державної влади на іншій території України, у зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду. Встановлення факту смерті особи необхідно заявниці для отримання свідоцтва про смерть. На підставі вищевикладеного заявниця прохає суд встановити факт смерті 12 лютого 2024Кремінна Кремінської міської територіальної громади Сєвєродонецького району Луганської області року [PERSON] , [INFO] . У судове засідання заявниця не з`явилася, направивши до суду заяву про розгляд справи без її участі. Вимоги заяви підтримує. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню. Судом встановлено, що заявниця [PERSON] є дочкою [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження та про шлюб заявниці (а.с.10-11). [PERSON] померла [INFO] у м. Кремінна Сєвєродонецького району Луганської області. Згідно п. 8 ч.1\~ст. 315 ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч.1\~ст. 317 ЦПК України\~заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Пунктом 2 ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» № 2398-VІ від 01.07.2010 передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі, зокрема, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. Кремінську міську територіальну громаду віднесено до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають у тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 № 75, зі змінами. Вказана обставина позбавляє заявницю можливості зареєструвати факт смерті [PERSON] у встановленому законом порядку. Суд зазначає, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації особою своїх прав. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявниця надала копію лікарського свідоцтва про смерть серія 4348 №002000038 від 13.02.2024 виданого медичною установою, розташованою на території територіальної громади, яка перебуває у тимчасовій окупації, згідно якого [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] у Кремінна. Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Оцінивши вищевказані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що обставини, викладені у заяві в обґрунтування заявлених вимог є достовірними, підтверджені письмовими доказами, сумніву у суду не викликають і вважаються судом доведеними. На підставі вищевикладеного суд вважає за можливе встановити факт смерті [PERSON] , [INFO] , [INFO] у м. Кремінна Сєвєродонецького району Луганської області, Україна. Відповідно до ч. 4 ст.\~317, п. 8 ч. 1 ст.\~430 ЦПК України\~суд вважає за необхідне допустити негайне виконання цього рішення.

Outcome: approved