Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-03 00:00:00

28 серпня 2023 року позивачка звернулась до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до Держави Україна\~в особі\~Державної казначейської\~служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій органу досудового розслідування, прокуратури та суду. Позовна заява\~мотивована тим,\~що 29\~листопада 2019\~року до\~Єдиного реєстру\~досудових розслідувань\~було внесено\~відомості за\~№ 12019170290000397\~про кримінальне\~правопорушення,\~передбачене ч.\~1\~ст.\~115\~КК України.\~Того ж\~дня позивачку\~було затримано,\~повідомлено про\~підозру у\~вчиненні вищевказаного\~правопорушення та\~ухвалою Пирятинського\~районного суду\~Полтавської області\~від 01.12.2019\~останній обрано\~запобіжних захід\~у вигляді\~тримання під\~вартою.\~У подальшому\~обвинувальний акт\~направлено до\~суду,\~та вироком\~Автозаводського районного\~суду м.\~Кременчука Полтавської\~області від\~01.02.2021 [PERSON] було визнано винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено покарання у виді семи років позбавлення волі. Полтавським апеляційним судом вирок суду першої інстанції залишено без змін. Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 04.04.2023, вирок суду першої інстанції, та апеляційної інстанції змінено, дії позивачки перекваліфіковано на ст. 118 КК України, та остаточно призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки. Також даною постановою позивачку звільнено з місць позбавлення волі у зв`язку з відбуттям призначеного показання, та 05 квітня 2023 року вона звільнилась з державної установи «Качанівська виправна колонія (№ 54)». Позивачка перебувала під вартою з моменту фактичного затримання 29.11.2019 по 05.04.2023, що складає 1224 календарних днів, тобто 3 роки 4 місяці 8 днів. В свою чергу, Касаційним кримінальним судом позивачці призначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі, а відтак остання незаконно утримувалась під вартою 1 рік 4 місяці 8 днів, що становить 493 дні. Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції, позивачкою та її захисником було надано достатньо доказів для доведення її невинуватості у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 115 КК України, та вони прохали перекваліфікувати її дії, однак вказаного, а ні на досудовому розслідуванні, а ні в суді першої чи другої інстанції не відбулось. Незаконно перебуваючи під вартою [PERSON] не могла налагодити своє життя, працевлаштуватися на роботу. Розпорядженням голови Пирятинської районної державної адміністрації № 132 від 09.06.2020 «Про призначення опіки над дитиною [PERSON] » було встановлено опіку над її дочкою, та станом на сьогоднішній день вона не має змоги поновити своє спілкування з нею. У зв`язку з незаконним засудженням позивачка зазнала негативного впливу та була змушена пристосовуватись до несприятливих умов, у неї погіршились відносини з оточуючими, вона повинна була виправдовуватись перед родичами, колегами, що принижувало її честь, гідність, та репутацію, а тривала нервова напруга призвела до появи негативних змін у стані здоров`я, таких як швидка втомлювальність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, невпевненість у собі. Протягом 4 років органи поліції/прокуратури та суду змушували її доводити свою невинуватість, що спричинило їй нестерпні душевні хвилювання. Моральну шкоду позивачка оцінює виходячи з розрахунку мінімальної заробітної плати на час ухвалення судового рішення, тобто на 2023 рік, в сумі 6700 грн за кожен місяць перебування під слідством та судом та визначає у розмірі 268\~000 грн (6700 розмір мінімальної заробітної плати х 40 кількість місяців незаконного утримування під вартою), однак враховуючи те, що розмір моральної шкоди не граничний, вважає справедливим розміром відшкодування моральної шкоди 2\~000\~000 грн. 25 жовтня 2023 року керівник Полтавської обласної прокуратури Гладій Є. надав суду прояснення щодо позовної заяви, та вважає позовні вимоги позивачки безпідставними. Як на підставу заперечень посилається на те, що підстав для відшкодування шкоди у випадках перекваліфікації дій особи на інші статті КК України Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не мітить. Для наявності підстав зобов`язання відшкодовувати шкоду (з урахуванням наявності обвинувальних рішень суддів), відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, наявності шкоди, протиправність дій її завдавала та причинний зв`язок між його діями та шкодою, однак позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження вказаних обставин. Також, позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження душевних страждань, яких вона могла зазнати у зв`язку з процесуальним рішенням органу досудового розслідування, а тому просив суд відмовити в позові. Позивачка у судове засідання не з`явилася, її представник [PERSON] позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час, день та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи [PERSON] просив суд відмовити в позові з підстав викладених у письмових поясненнях. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено,\~що ухвалою\~Пирятинського районного\~суду Полтавської\~області від\~01\~грудня 2019\~року [PERSON] обрано запобіжних захід у вигляді тримання під вартою з 16:00 год 29 листопада 2019 року, в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12019170290000397 від 29.11.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, який у подальшому було неодноразово продовжено до набрання вироком законної сили. Вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01.02.2021, який ухвалою Полтавського апеляційного суду від 17.11.2021 залишений без змін, [PERSON] було визнано винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено покарання у виді семи років позбавлення волі. Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 04.04.2023, вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01.02.2021 та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17.11.2021 щодо [PERSON] змінено. Перекваліфіковано дії [PERSON] з частини 1 статті 115 КК України на статтю 118 КК України, і їй призначено за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. Звільнено [PERSON] з-під варти у зв`язку з фактичним відбуттям призначеного покарання. Згідно листа Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції державної установи «Качанівська виправна колонія (№ 54)» Департаменту з питань виконання кримінальних покарань від 20.06.2023, [PERSON] була звільнена із вказаної установи 05.04.2023, згідно постанови Верховного Суду від 04.04.2023 у зв`язку з фактичним відбуттям призначеного покарання. Водночас, [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження, якій на момент затримання позивачки було 10 років. Відповідно до\~статті 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала (пункт 2 частини другої\~статті 1167 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини перша та друга\~статті 1176 ЦК України). Відповідно до\~статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Відповідно до пункту 5\~статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~у наведених в\~статті 1 цього Закону\~випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода. Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5\~статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста\~статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Згідно з частинами другою, третьою\~статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Суд виходить з того, що оцінка моральної шкоди є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62, заява № 68490/01). Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені\~статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких наведено у частині першій\~статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома\~статті 1176 ЦК України). Цим законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», яким передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні зазначеного питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, який є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17, від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц. З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, максимальної межі розміру моральної шкоди\~Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~не передбачено. Відшкодування моральної шкоди у цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. В постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичний біль, душевні і психічні страждання тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, часу та зусиль, потрібних для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тож суд повинен з`ясувати усі доводи позивачки, наведені нею на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17, від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц. Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що в ході здійснення досудового розслідування, та судового розгляду кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12019170290000397 від 29.11.2019, [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а після засудження вироком суду першої інстанції призначено покарання у виді семи років позбавлення волі, та [PERSON] перебувала під вартою 3 роки 4 місяці 8 днів, після чого постановою Верховного Суду від 04.04.2023 дії позивачки перекваліфіковані з ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 118 КК України, та призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі, що відповідно до пункту 1-1 частини першої\~статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~є підставою для відшкодування моральної шкоди, з урахуванням вимог розумності та справедливості, порушення прав позивача, характеру і обсягу її страждань. Відповідно до положень частини третьої статті\~12, частини першої статті\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою\~статті 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України\~визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд вважає, що позивачка довела належними та достатніми доказами факт заподіяння їй моральної шкоди, причинний зв`язок між незаконністю рішення органу державної влади, наявності шкоди завданої їй тривалим перебуванням під вартою за відбуття покарання за вчинення злочину за ч. 1 ст. 115 КК України, тоді як її дії слід було кваліфікувати за ст. 118 КК України, що призвело до моральних страждань позивачки, зумовлених порушенням її звичайного укладу життя, перебуванні у напруженому психологічному стані, та розлученням її з малолітньою донькою. Оцінивши усі обставини справи, суд приходить до висновку, що внаслідок вищевказаних подій, позивач зазнала сильних душевних переживань та страждань, та вбачає наявність підстав для покладення на державу обов`язку відшкодувати позивачці завдану їй моральну шкоду у зв`язку з незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Держава є відповідальною за ефективність тієї системи органів, що створені нею для виконання тієї чи іншої публічно-каральної функції. Держава бере участь як у приватних, так і публічних відносинах. У правових відносинах держава розглядається як цілісний орган, усі структурні підрозділи якого мають ефективно функціонувати. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного суду у справі, з подібних правовідносин, зокрема у справах: № 585/724/19 (пр. 61-18673ск19) від 27.05.2020; № 646/8234/19 провадження № 61-14404св20 від 10.03.2021. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує практику ЄСПЛ, принципи розумності та справедливості, та вважає за необхідне стягнути на корить позивачки 500\~000 грн моральної шкоди, розмір якої є співмірним з понесеними моральними стражданнями, враховуючи встановлені фактичні обставини справи. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial