Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-16 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 27.10.2015 між ПАТ «Банк Михайлівський» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 200368691, відповідно до якого відповідау було видано кредит в розмірі 15\~300, 00 гривень. 20.07.2020 ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору № 7_БМ, укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071, проведених 15.06.2020, зокрема за кредитним договором № 200368691 від 27.10.2015, що підтверджується постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 у справі № 910/11298/16. Всупереч умовам кредитного договору відповідач не виконав свого зобов`язання, заборгованість не погасив. Станом на 25.01.2024 загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором № 200368691 від 27.10.2015 становить 46\~240, 89 гривень, з яких: 14\~964, 10 гривень заборгованість за кредитом; 31\~276, 79 гривень заборгованість за відсотками. Заборгованість розрахована станом на дату укладення договору факторингу № 7_БМ від 20.07.2020. Сума збитків з урахуванням 3 % річних становить 4\~165, 25 гривень, а інфляційних втрат - 20\~570, 51 гривень. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогами про стягнення на його користь із відповідача заборгованості за кредитним договором № 200368691 від 27.10.2015 в сумі 70\~976, 65 гривень та судові витрати. Також позивач просив суд поновити строк позовної давності для подання даного позову. Ухвалою суду від 29.01.2024 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. З матеріалів справи та офіційного веб-сайту Укрпошти (трекінг відправлення 0600247522392) вбачається, що поштове відправлення із ухвалою суду від 29.01.2024 та копією позовної заяви із доданими до неї документами, відповідач отримав особисто 09.02.2024, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. (т. 2 а.с. 141) Тому, враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи. У строк, визначений судом ухвалою суду від 29.01.2024, від адвоката відповідача надійшов відзив із викладеними у ньому запереченнями щодо задоволення позовних вимог. Так, адвокат відповідача зазначив, що строк кредитування за договором № 200368691 від 27.10.2015 закінчився 27.10.2016, відповідно відсотки за користування кредитом не могли нараховуватися після 27.10.2016, адже відповідач у цьому разі не отримує від позивача відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього відсотки відповідно до ст. 1048 ЦК України. Позивач вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування, а саме до 27.10.2016. Вимога позивача щодо сплати 3 % річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань є незаконною, адже порушує норму п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Крім того, строк позовної давності закінчився 27.10.2019. Відступлення прав вимоги відбулось 10.07.2020, тобто через 9 місяців після закінчення строку позовної давності. Відповідач вважає, що позивач безпідставно посилається на поважність причин пропуску строку у період з кінця 2021 року по початок 2023 року, адже строк позовної давності закінчився це на момент укладення договору про відступлення прав вимоги. Адвокат відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 27.02.2024 адвокату відповідача відмовлено в задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без руху. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 27.10.2015 [PERSON] звернувся до ПАТ «Банк Михайлівський» із заявою (офертою) № 200368691, якою запропонував банку укласти із ним договір про надання та використання платіжної картки на умовах, викладених в заяві, Умовах надання та обслуговування платіжних карток банку, зазначених в ОП заяви та Тарифах по картках банку. В рамках цього договору відповідач просив для здійснення операцій за рахунком картки, сума яких перевищує залишок грошових коштів на рахунку картки, встановити йому кредитний ліміт в межах якого він має право здійснювати операції з використання картки за рахунок наданого банком кредиту під операції з карткою та здійснювати у відповідності до ст. 1069 ЦК України кредитування рахунку картки. Найменування продукту кредитна картка «МКредитка» (не іменна). (т. 1 а.с. 10) Відповідач підписуючи вищевказану заяву підтвердив, зокрема, що він ознайомлений: з інформацією, вказаною в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (п. 3.6), а також Правилами користування платіжною карткою, які є невід`ємною частиною Умов по Картам (п. 3.7). 27.10.2015 відповідач ознайомився із Тарифами по продукту «МКредитка», що підтверджується його підписом під цими Тарифами. (т. 1 а.с. 14) Того ж дні, 27.10.2015, позивач акцептував вищевказану оферту. На виконання умов вищевказаного договору на ім`я відповідача 27.10.2015 було відкрито рахунок та видано платіжну картку «МКредитка». (т. 1 а.с. 15) 20.07.2020 між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 7_БМ, у відповідності до якого ПАТ «Банк Михайлівський» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до [PERSON] за кредитним договором № 200368691 від 27.10.2015. (т. 1 а.с. 8-9, 16зв.) Згідно із п. 2 вищевказаного договору про відступлення прав вимоги, ТОВ «Діджи Фінанс» набуває усі права кредитора до боржників в день настання відкладальної обставини відповідно до п. 161 цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання ПАТ «Банк Михайлівський» у повному обсязі коштів, відповідно до п. 4 цього договору. Розмір права вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у додатку № 1 до цього договору. На виконання вимог п. 4 договору про відступлення прав вимоги № 7_БМ від 20.07.2020 ТОВ «Діджи Фінанс» було у повному обсязі сплачено на користь ПАТ «Банк Михайлівський» ціну договору на підставі протоколу, сформованого за результатами відкритих торгів (аукціону) - № UA-EA-2020-06-09-000032-b від 15.06.2020, переможцем яких стало ТОВ «Діджи Фінанс». (т. 1 а.с. 16) Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~ст. 516 ЦК України\~заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Доказів того, що вищевказаний договір про відступлення прав вимоги визнаний недійсним, суду не надано. Таким чином,\~після настання відкладальної обставини і сплати ціни договору у повному обсязі за вищевказаним договором про відступлення прав вимоги, відбулось одиничне, тобто сингулярне правонаступництво. З цього часу\~ТОВ «Діджи Фінанс» стало новим кредитором відповідача за кредитним договором № 200368691 від 27.10.2015. Позивач вважає, що відповідачем порушено умови кредитного договору № 200368691 від 27.10.2015, заборгованість за яким підлягає стягненню в примусовому порядку. \~ \~ \~ \~Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1047 і ч. 1 ст. 1055 ЦК України). Правочин вважається\~таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо його\~зміст зафіксований\~в одному\~або кількох\~документах (у\~тому числі\~електронних),\~у листах,\~телеграмах,\~якими обмінялися\~сторони. Правочин\~вважається таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо воля\~сторін виражена\~за допомогою\~телетайпного,\~електронного або\~іншого технічного\~засобу зв`язку. Правочин\~вважається таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо він\~підписаний його\~стороною (сторонами). Правочин,\~який вчиняє\~юридична особа,\~підписується особами,\~уповноваженими на\~це її\~установчими документами,\~довіреністю,\~законом або\~іншими актами\~цивільного законодавства. Обов`язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін (ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів ( змішаний договір ). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Суд дійшов висновку, що при укладенні кредитного договору № 200368691 від 27.10.2015, його сторонами було погоджено усі істотні умови цього договору. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч. 1 та ч. 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 10561 ЦК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором; розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів; фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору; встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку; умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позивач, пред`являючи вимоги про повернення кредиту, просив стягнути крім заборгованості за основною сумою боргу (суму, яку фактично отримав в борг позичальник), заборгованість за відсотками, 3 % річних та інфляційні втрати. Розрахунок заборгованості по тілу кредиту та відсотках позивачем суду не надано. Водночас, в позовній заяві в обґрунтування розміру заборгованості саме по тілу кредиту та відсотках, позивач посилається на те, що дана заборгованість розрахована станом на дату укладення договору про відступлення прав вимоги № 7_БМ від 20.07.2020 і «зафіксована у додатках до договору реєстрі кредитних договорів». В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Витяг із Реєстру боржників за договором про відступлення прав вимоги № 7_БМ від 20.07.2020 лише констатує суму заборгованості, визначену первісним кредитором, і не містить, відповідно, ні періоду проведених нарахувань, ні застосованої процентної ставки тощо. Також судом враховано, що вказана у даному витягу інформація викладена зацікавленою особою. При цьому судом також прийнято до уваги, що за умовами договору про відступлення прав вимоги, позивач не був позбавлений можливості отримати від первісного кредитора документацію, необхідну для реалізації ним права вимоги до боржників та стягнення суми боргу, зокрема детальний розрахунок заборгованості. Звертаючись до суду із позовом про стягнення грошових коштів, саме позивач зобов`язаний навести обґрунтований розрахунок сум, що стягуються (п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України) і в подальшому довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). При цьому, позивачем не було повідомлено суд про неможливість подання доказів у встановлений законом строк, тобто разом із позовом, у відповідності до ч. 4 ст. 83 і п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Саме на\~суд покладено\~обов`язок під\~час ухваленні\~рішення вирішити,\~зокрема:\~чи мали\~місце обставини\~(факти),\~якими обґрунтовувалися\~вимоги та\~заперечення,\~та якими\~доказами вони\~підтверджуються; чи\~є інші\~фактичні дані,\~які мають\~значення для\~вирішення справи,\~та докази\~на їх\~підтвердження; які\~правовідносини сторін\~випливають із\~встановлених обставин; яка\~правова норма\~підлягає застосуванню\~до цих\~правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України (ч. 3 ст. 263 ЦПК України). Отже, вищевказані принципи вказують, зокрема, на те, що суд зобов`язаний перевірити розрахунок заборгованості незалежно від наявності та/або відсутності заперечень щодо нього з боку сторони відповідача. Однак, позивачем належний розрахунок заборгованості по тілу кредиту та процентах за користування кредитними коштами суду не надано. Водночас судом прийнято до уваги, що розрахунок заборгованості за договором сам по собі не є належним доказом видачі та отримання кредиту, оскільки не є первинним документом, а також не є безспірним доказом розміру заборгованості, а є лише обґрунтуванням позовних вимог щодо розміру заборгованості, яка повинна бути підтверджена саме первинними документами. Частиною 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для\~бухгалтерського обліку\~господарських операцій\~є первинні\~документи.\~Для контролю\~та впорядкування\~оброблення даних\~на підставі\~первинних документів\~можуть складатися\~зведені облікові\~документи. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~9\~Закону України\~«Про бухгалтерський\~облік та\~фінансову звітність\~в Україні»\~первинні документи\~можуть бути\~складені у\~паперовій або\~в електронній\~формі та\~повинні мати\~такі обов`язкові\~реквізити: назву\~документа (форми); дату\~складання; назву\~підприємства,\~від імені\~якого складено\~документ; зміст\~та обсяг\~господарської операції,\~одиницю виміру\~господарської операції; посади\~і прізвища\~(крім\~первинних документів,\~вимоги до\~яких встановлюються\~Національним банком\~України)\~осіб,\~відповідальних за\~здійснення господарської\~операції і\~правильність її\~оформлення; особистий\~підпис або\~інші дані,\~що дають\~змогу ідентифікувати\~особу,\~яка брала\~участь у\~здійсненні господарської\~операції. Залежно\~від характеру\~господарської операції\~та технології\~обробки облікової\~інформації до\~первинних документів\~можуть включатися\~додаткові реквізити\~(печатка,\~номер документа,\~підстава для\~здійснення операції\~тощо). Первинні\~документи,\~створені автоматично\~в електронній\~формі програмним\~забезпеченням інформаційно-комунікаційної\~системи,\~застосовуються у\~бухгалтерському обліку\~за умови\~наявності накладеного\~електронного підпису\~чи печатки\~з дотриманням\~вимог законодавства\~про електронні\~документи та\~електронний документообіг. Первинні\~документи,\~складені в\~електронній формі,\~застосовуються у\~бухгалтерському обліку\~за умови\~дотримання вимог\~законодавства про\~електронні документи\~та електронний\~документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Отже, з огляду на вищевказані положення, виписки по особовому рахунку, що містяться в матеріалах справи, є належними доказами щодо заборгованості відповідача, які досліджуються судом у сукупності з іншими доказами. Так, з виписок по рахунку вбачається, що відповідач отримав на умовах договору № 200368691 від 27.10.2015 грошові кошти в кредит, заборгованість за яким тілом кредиту станом на 27.07.2020 становить 14\~964, 10 гривень. (т. 1 а.с. 17-210, т. 2 а.с. 1-127) Відповідачем та/або його адвокатом факт отримання кредиту за договором № 200368691 від 27.10.2015 не оспорювався, розмір заборгованості за тілом кредиту не спростовувався. Верховний Суд у постанові від 07.04.2021 у справі № 478/300/19 зауважив, що під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі, приймання майна для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину. Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку про підтвердження факту отримання відповідачем кредиту за договором № 200368691 від 27.10.2015, заборгованість за яким (тілом кредиту) становить 14\~964, 10 гривень. Досліджуючи заборгованість по відсотках за користування кредитом, судом прийнято до уваги і строк кредитування, визначений умовами договору № 200368691 від 27.10.2015, і порядок нарахування відсотків за користування кредитними коштами. В Тарифах по продукту «МКредитка», що надані позивачем на підтвердження позовних вимог і є невід`ємною частиною договору № 200368691 від 27.10.2015, визначено, зокрема, строк дії картки 5 років (відповідачу видана не іменна картка). (т. 1 а.с. 14) Отже, строк дії виданої 27.10.2015 відповідачу платіжної картки становив до 27.10.2020. Доказів виникнення обставин, за яких міг відбутися перевипуск картки, позивачем суду не надано. У виписці по рахунку відсутня будь-яка інформація щодо руху коштів. Відповідно доказів того, що відповідач після закінчення строку дії виданої йому 27.10.2015 платіжної картки отримав нову картку (відбувся перевипуск картки) і продовжив користуватись рахунком відкритим на виконання умов договору № 200368691 від 27.10.2015, матеріали справи не містять. Судом прийнято до уваги, що за умовами договору № 200368691 від 27.10.2015 кредитування здійснюється в межах використання картки (п. 1.3). Отже, строк кредитування за договором № 200368691 від 27.10.2015 становить до 27.10.2020. Посилання адвоката відповідача на те, що кредит було видано відповідачу на 12 місяців, як те визначено розділом ІІІ Довідки про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість споживчого кредиту в рамках карткового продукту «Кредитна картка МКредитка (не іменна)» не заслуговують на увагу, адже інформація, викладена у цій довідці надається споживачу до\~укладення договору\~з метою\~ознайомлення споживача\~із умовами\~кредитування і прийняття споживачем усвідомленого рішення про наступне укладення кредитного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Відповідно не можна розцінювати як погодження умов кредитного договору інформацію, зазначену в такій довідці. Отже, зазначена довідка містять узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, надання якої передувало укладенню кредитного договору з позичальником. Враховуючи вищевикладене\~не заслуговують\~на увагу\~й доводи\~адвоката відповідача\~про те,\~що відступлення\~прав вимоги\~до позивача\~відбулося через\~9\~місяців після\~закінчення строку\~позовної давності.На момент переходу цих прав до позивача у первісного кредитора були наявні права у зобов`язанні по договору № 200368691 від 27.10.2015. Як вбачається із позовної заяви та виписки по рахунку, відсотки за користування кредитними коштами по договору № 200368691 від 27.10.2015 нараховані первісним кредитором за період з 27.10.2015 по 20.07.2020. Враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку, що нарахування відсотків за користування кредитними коштами проведено в межах строку кредитування. Як вбачається з наданої позивачем виписки по рахунку, заборгованість відповідача по відсотках за користування кредитом станом на 20.07.2020 становить 31\~276,79 гривень. Судом перевірено вищевказаний розмір заборгованості і встановлено, що нарахування відсотків за користування кредитними коштами відповідає умовам кредитного договору та вимогам законодавства України. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному у ст. 13 ЦПК України,\~саме відповідач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, визначає докази, якими підтверджуються його заперечення проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості по відсотках за користування кредитними коштами, завлений стороною позивача. При цьому, судом також враховується стандарт доказування «більшої вірогідності». У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України\~позивач має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у відповідності до умов кредитного договору. Разом із тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч. 3 і ч. 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Адвокатом відповідача\~подано заяву\~про застосування\~позовної давності. Вирішуючи питання щодо застосування позовної давності, суд прийшов до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду із даним позовом 25.01.2024. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України). На що також звернув увагу Верховний Суд в постанові від 03.06.2020 по справі № 569/13606/17-ц. Враховуючи те, що строк дії картки встановлено до 27.10.2020, саме з цієї дати почався перебіг трирічного строку позовної давності за вимогами про стягнення\~тіла кредиту та нарахованих за користування цим кредитом відсотків. У відповідності до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Звертаючись до суду із даним позовом, позивач, як на поважність причин пропуску позовної давності, послався на наступне. Приналежність права вимоги за кредитними договорами, які були предметом договору про відступлення прав вимоги № 7_БМ від 20.07.2020, зокрема за кредитним договором, заборгованість за яким є предметом спору у даній справі, була предметом спору у справі № 910/11298/16, що перебувала в провадженні Господарського суду міста Києва. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 у справі № 910/11298/16, яка набрала законної сили 01.07.2021, зокрема, було застосовано наслідки нікчемності договору факторингу від 19.05.2016 № 1905, а саме: зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Плеяда» передати Товариству з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» згідно з договором факторингу від 19.05.2016 № 1905 та актів прийому-передачі від 20.05.2016 № 1 і № 2; зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фагор» передати Товариству з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» згідно договору факторингу від 19.05.2016 № 1905 та актів прийому-передачі до нього від 20.05.2016 № 1 і № 2. Вищевказане підтверджується інформацією наявною в ЄДРСР, доступ до якого є публічним. Як стверджує позивач, оригінали документів, а саме кредитних договорів щодо яких право вимоги було відступлено на підставі договору від 20.07.2020, не були передані ТОВ «Діджи Фінанс». У зв`язку із цим ТОВ «Діджи Фінанс» звернулося до приватних виконавців з метою примусового виконання вищевказаного судового рішення. Вищевказані твердження позивача підтверджуються постановами приватних виконавців виконавчого округу м. Києва Телявського А.М. та виконавчого округу Львівської області Пиць А.А. про закінчення виконавчих проваджень № 66491947 від 17.01.2023 і № 66483131 від 29.12.2022, відповідно, що містяться в матеріалах справи. (т. 1 а.с. 6, 7) Позивач вважає, що наявність тривалого спору щодо приналежності вищевказаних прав вимоги, фактична відсутність документів, що стосуються угоди щодо кредитування, позбавило його з об`єктивних причин можливості звернутись до суду в межах строку позовної давності. Крім того, позивач звернув увагу на норми п. 12 і п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, якими на строк дії карантину у зв`язку із поширенням корона вірусної хвороби (СОVID-19) та на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки позовної давності продовжено. Так, із 12.03.2020 на усій території України був установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину (п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 2 квітня 2020 року). Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» скасовано з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених зокрема\~ст.ст.\~257,\~258 України, на строк дії такого карантину. Також, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/202 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався і наразі триває.\~ Згідно із\~п.\~19\~розділу «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» ЦК\~України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року\~№ 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року\~№ 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. У відповідності до ч. 3 ст. 263 ЦК України від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Як встановлено судом, своє право на звернення до суду із даним позовом позивач мав би реалізувати до 27.10.2020. Відповідно, запровадження на території України карантину і введення воєнного стану, припадають на цей період. Отже, виходячи з вищевикладеного суд прийшов до висновку, що строк на звернення позивачем із цим позовом, не сплив. Таким чином, вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача заборгованості по тілу кредиту в сумі 14\~964, 10 гривень і по відсотках за користування кредитними коштами за договором № 200368691 від 27.10.2015 в сумі 31\~276,79 гривень за період з 27.10.2015 по 20.07.2020, підлягають задоволенню. Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Позивач просив стягнути на його користь із відповідача на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3 % річних в сумі 4\~165, 25 гривень та інфляційні втрати в сумі 20\~570, 51 гривень за період з 22.01.2021 до 22.01.2024. (т. 2 а.с. 128-130) Судом перевірено розрахунок нарахування 3 % річних та інфляційних втрат і встановлено його часткову невідповідність вимогам чинного законодавства України, враховуючи наступне. Так, відповідно до\~\~ч. 2\~ст. 625 ЦК України, боржник, який\~прострочив\~виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За\~ змістом\~ наведеної\~ норми\~ закону\~ нарахування\~ на суму боргу вищевказаних процентів вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Однак,\~згідно із\~п.\~18\~розділу «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» ЦК\~України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625\~цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Отже, з аналізу вищевказаних норм вбачається, що неустойка та інші платежі, як захід відповідальності, за період включно із 24 лютого 2022 року і на період дії воєнного, надзвичайного стану та тридцятиденний строк після його припинення або скасування, не нараховуються за договорами позики (кредитними договорами) і підлягають списанню позикодавцем (кредитодавцем) (на відміну від мораторію, який передбачає лише відстрочення). Дія даної правової норми у часі має ретроспективну дію і поширюється також на договори позики (кредитні договори), які укладені до 17 березня 2022 року. Таким чином, нараховані позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України проценти за період з 24.02.2022 до 22.01.2024, стягненню із відповідача не підлягають. Вирішуючи питання щодо правомірності вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат за період з 22.01.2021 до 23.02.2022, суд прийшов до наступного висновку. Як вже суд зазначав, главою 19 ЦК України\~визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. При цьому, вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою в будь-якому випадку не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат. Право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, як встановлено судом, порушено відповідачем. Суд прийшов до висновку про застосування позовної давності до вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за заявою адвоката відповідача. \~ \~ \~ \~Отже, виходячи з вищевикладеного, приймаючи до увагу заяву адвоката відповідача про застосування строків позовної давності і зважаючи на те, що позивач пред`явив вимоги до відповідача, звернувшись до суду 25.01.2024, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних та інфляційні втрати за період з 25.01.2021 до 23.02.2022. Застосування позовної давності у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові в частині вимог про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат за період з 22.01.2021 до 24.01.2021. Так, за період з 25.01.2021 до 23.02.2022 3 % річних становлять: 46\~240, 89 гривень (сума заборгованості, розмір якої впродовж вказаного періоду не змінювався) х 395 днів (кількість днів прострочення) х 3%/365 = 1\~501, 24 гривень. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. З урахуванням останніх правових позицій, висловлених Верховним Судом, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, що також має місце у справі, що розглядається, інфляційна складова за певний місяць враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці (час прострочення у неповному місяці більше 15 днів - за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (15 днів) - за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується). Таким чином, інфляційні втрати за період з 25.01.2021 до 23.02.2022 становлять: 46\~240, 89 гривень (сума заборгованості, розмір якої впродовж вказаного періоду не змінювався) х (100, 1 х 101, 7 х 100, 7 х 101, 3 х 100, 2 х 100, 1 х 99, 8 х 101, 2 х 100, 9 х 100, 8 х 100, 6 х 101, 3 х 101, 6)/ 10013-1 = 46\~240, 89 гривень х 111, 77 % = 51\~683, 44 гривень - 46\~240, 89 гривень = 5\~442, 55 гривень. Отже, за період з 25.01.2021 до 23.02.2022 з відповідача на користь позивача підлягають стягненню на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3 % річних в сумі 1\~501, 24 гривень та інфляційні втрати в сумі 5\~442, 55 гривень. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі від 29.01.2024 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Згідно із ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку пояснення, викладені в позовній заяві та у відзиві, а також докази, надані разом із ними. Суд, дослідивши письмові пояснення викладені позивачем у позові і адвокатом відповідача у відзиві, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення на його користь з відповідача заборгованості за договором № 200368691 від 27.10.2015 за період з 27.10.2015 по 20.07.2020 в сумі 46\~240, 89 гривень, з яких: 14\~964, 10 гривень заборгованість за тілом кредиту; 31\~276,79 гривень заборгованість по відсотках за користування кредитними коштами, а також за період з 25.01.2021 до 23.02.2022 на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3 % річних в сумі 1\~501, 24 гривень та інфляційних втрат в сумі 5\~442, 55 гривень. В задоволенні решти позовних вимог, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних в сумі 2\~664, 01 гривень та інфляційних втрат в сумі 15\~127, 96 гривень, слід відмовити, оскільки такі вимоги, враховуючи вищевикладене, є необґрунтованими. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено сплату позивачем судового збору за подачу позову в сумі 2\~422, 40 гривень (із застосуванням коефіцієнту 0,8 відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»), що підтверджується платіжною інструкцією № 55 від 14.01.2024. (т. 2 а.с. 130) Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1\~815, 10 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (74, 93 %). Решту судового збору в сумі 607, 30 гривень слід залишити за позивачем. Доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: partial