Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

\~ \~ \~ \~20.10.2023 року позивач [PERSON] через свого представника звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що за час перебування із відповідачем в зареєстрованому шлюбі ними за спільні кошти було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку зареєстроване за [PERSON] . Дана квартира є спільною сумісною власністю подружжя та їх частки у ній рівні. Поряд з цим, ані вона, ані відповідач у вказаному житлі не проживали, однак її утримання в повному обсязі здійснювалося саме нею. Наразі, існують зобов`язання по сплаті заборгованості за житлово-комунальні послуги, які вона виконує одноособово. З огляду на вказані обставини, просить суд визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] , спільним майном подружжя сторін, внаслідок чого визнати за нею право власності на житло, зобов`язавши її сплатити [PERSON] компенсацію 1/2 частки майна, що складає 531979,50 грн. Також просить вирішити долю судових витрат. \~ \~ \~ \~Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.10.2023 року було вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 95-96). До початку судового засідання представником позивача було подано до суду заяву з проханням розгляд справи проводити у його відсутності (а.с. 145). Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи, відзив на позов від нього на адресу суду не надходили. Статтею 280 ЦПК України закріплена можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, у разі належним чином повідомленого відповідача про дату, час та місце судового засідання. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 20.08.1997 року, за час перебування сторін у шлюбі, [PERSON] було набуто право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8-13). Про дану обставину свідчить договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 20.08.1997 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Снитюк Л.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 2487 (а.с. 12). У своєму позові [PERSON] ставить питання щодо розподілу спірного нерухомого майна, як спільного майна подружжя, яке в період зареєстрованого з [PERSON] шлюбу було набуте останнім у власність, шляхом визнання за нею права власності на квартиру в цілому з одночасним стягненням з неї грошової компенсації її 1/2 вартості на користь відповідача. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Під час розгляду даної справи сторонами не було надано доказів того, що між сторонами існують будь-які домовленості щодо порядку володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа № 6-399-цс17). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Статтею 57 СК України закріплений перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Разом з тим, ч. ч. 6, 7 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Зазначене дає підстави для висновку, що обов`язок доведення факту набуття за час шлюбу майна, як об`єкту права приватної власності, покладається на того з подружжя, який посилається на дану обставину, а його (факту) спростування на іншого. Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України манно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України). Отже, суд вважає доведеним, що на квартиру за адресою: [ADDRESS] , поширюється режим права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , частки в яких є рівними. Таким чином, вищевказане майно підлягає поділу між сторонами в рівних частках, а тому є усі передбачені законом підстави для визнання за кожним з них права власності на 1/2 частку спірної квартири. Однак, суд не вбачає жодних правових підстав для визнання за [PERSON] права власності на спірну квартиру в цілому, із одночасним стягненням з неї грошової компенсації її 1/2 вартості на користь відповідача з огляду на таке. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (ст. 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у ст. 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення ч. 5 ст. 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 03.02.2020 року у справі № 235/5146/16-ц (провадження № 61-37616св18). Як уже зазначалося судом, [PERSON] у своєму позові просить фактично припинити право власності [PERSON] на частку у спільному майні з одночасним присудженням за її рахунок грошової компенсації. З огляду на зазначену вище правову позицію Верховного суду, вищевказані позовні вимоги можуть бути задоволені виключно за умови попереднього внесення позивачкою вартості 1/2 частки спірного майна на депозитний рахунок суду. Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про внесення [PERSON] на депозитний рахунок Луцького міськрайонного суду Волинської області 531979,50 грн., які становлять вартість 1/2 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , а тому й відповідна частина її позовних вимог задоволенню не підлягає. За наведених обставин, суд вважає позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя частково обґрунтованими. Відповідно до положень ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Судом встановлено, що між адвокатом Лавренчуком О.В. та позивачкою [PERSON] 22.08.2023 року було укладено Договір про надання правової (правничої) допомоги № б/н, на підставі якого адвокат здійснював представництво свого довірителя в межах розгляду даного спору. Як вбачається із прибуткового касового ордера та квитанції до нього № 207 від 22.08.2023 року, адвокатом було надано позивачці послуги загальною вартістю 20000 грн., які включають усні консультації, опрацювання документів та вивчення судової практики, підготовка позову, збирання доказів та представництво в суді. Розмір гонорару є фіксований та сплачений [PERSON] своєму представнику (а.с. 41). З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій при розгляді справи, суд вважає, що зазначені позивачкою витрати на професійну правничу допомогу є обґрунтованими. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд виходить з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), розумності їхнього розміру та конкретних обставин справи. Також слід зауважити на такому. Так, внаслідок запровадження з 15.12.2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, які наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року в справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої сторони. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу застосувала відповідний підхід, надавши оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона мала заперечення. Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог ч. 5 ст. 137 ЦПК України за наявності клопотання іншої сторони. До такого висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 28.09.2021 року при розгляді справи № 160/12268/19. Разом з тим, відповідачем в ході здійснення даного провадження не було заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Згідно ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на наведене, а також те, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог (1/2 частину), а саме: 2659,91 грн. судового збору та 10000 грн. витрат на правничу допомогу. На підставі\~ст.ст.\~57,\~60,\~61,\~65,\~69-71\~СК України,\~ст.\~ст.\~355,\~356,\~357,\~365,\~368, 372 ЦК України,

Outcome: partial