Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить усунути перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням підвалу під індексом VI, загальною площею 10,6 м2, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення та заборонити користуватися даним приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що в будинок [ADDRESS] , який перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, знаходиться нежитлове приміщення підвалу під індексом VI, загальною площею 10,6 м2. Позивач стверджує, що вищевказане приміщення комунальної власності незаконно утримується та використовується мешканкою квартири [ADDRESS] - [PERSON] . Позивач зазначив, що [PERSON] користується відповідним приміщенням без будь-якого речового права, передбаченого чинним законодавством, а незаконне володіння об`єктом комунальної власності порушує права органу місцевого самоврядування та не дозволяє в повній мірі розпоряджатись вказаним об`єктом нерухомого майна. Просить позов задоволити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 31.01.2024 відкрито провадження, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 23.02.2024 відповідач через канцелярію Галицького районного суду м. Львова подала відзив на позовну заяву, у якому повідомила, що вона використовує підвальне приміщення, площею 10,6 кв. м, що за адресою [ADDRESS] , оскільки їй належить квартира у даному будинку. Відповідач зазначила, що спірним приміщенням вона користується на підставі згоди усіх власників квартир і мешканців даного будинку. Окрім того, відповідач повідомила, що спірне приміщення є допоміжним, а не нежитловим, вхід до нього можливий лише з підвалу, відтак належить виключно мешканцям будинку, а не органу місцевого самоврядування. Просить відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 27.02.2024 розгляд справи відкладено та надано позивачу час для підготовки та скерування відповіді на відзив. 11.03.2024 представник позивача [PERSON] подав відповідь на відзив, у якому зазначив, що спірне приміщення під літерою VI, площею 10,6 кв.м, по [ADDRESS] є нежитловим приміщенням, оскільки є ізольоване, було самостійним об?єктом цивільно-правових відносин, ніколи не належало до житлового фонду будинку, тобто повністю відповідає характеристикам цієї юридичної категорії майна. Просить позов задоволити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 14.03.2024 розгляд справи відкладено та надано відповідачу час для підготовки та скерування заперечень на відповідь на відзив. 16.04.2024 відповідач подала заперечення на відповідь на відзив, у якому просила суд відмовити у задоволенні позову та долучила до матеріалів справи висновок експерта №05/04-24е від 11.04.2024 у якому зазначено, що приміщення підвального поверху під літ. VI, через яке здійснюється прохід до приміщень, в яких проходять внутрішньо будинкові мережі, можна віднести до категорії допоміжного приміщення. Сторони у справі про судовий розгляд даного позову повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів № 109 від 10.03.1987 будинок за адресою: [ADDRESS] включено до реєстру житлових будинків (споруд), які належать місцевим радам по Залізничному району м. Львова /а.с.22-24/. Постановою Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), до якого, зокрема, включено житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів, житлово-експлуатаційні, житлово-комунальні, ремонтно-будівельні та інші організації, пов`язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду. Виконавчим комітетом Львівської обласної ради народних депутатів рішенням №728 від 27.12.1991 «Про розмежування обласної комунальної власності і власності адміністративно-територіальних одиниць/підприємств та організацій житлово-комунального господарства області» (копія - додається), затверджено перелік підприємств та організацій, які відносяться до комунальної власності Львівської міської ради народних депутатів, до якого включено житловий та нежитловий фонд Рад народних депутатів районів м. Львова /а.с.10-14/. В ході розмежування державної власності колишньої Української РСР між загальнодержавною власністю і власністю адміністративно- територіальних одиниць будинок за адресою: [ADDRESS] , був віднесений до комунальної власності Львівської міської ради депутатів трудящих. Відповідно до п. 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. Отже, встановлено, що будинок [ADDRESS] , перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради. Листом директора ЛМКП «Айсберг» Горошка Р. №4-3102-54843 від 29.11.2023 повідомлено, що підвальне приміщення під індексом VI, загальною площею 10,6 м кв., яке знаходиться в будинку [ADDRESS] використовується мешканкою квартири [ADDRESS] а - [PERSON] /а.с.16/. 27.12.2023 представниками Управлінням комунальної власності, за участі представників ЛМКП «Айсберг», проведено обстеження приміщення підвалу під індексом VI загальною площею 10,6 м2, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , в ході якого встановлено, що доступ до приміщення був відсутній, про що складено акт проведення перевірки №443-нп/23 від 27.12.2023 /а.с.17/. Згідно заяви - згоди, яку адресовано Голові МВК Галицького району, мешканці будинку N? [ADDRESS] повідомили, що вони не заперечують проти приєднання підвального приміщення під літерою VI, площею 10.6 кв. м, до квартири [ADDRESS] а даного будинку. Заяву завірено 27 грудня 2007 року, директором ЛКП «Каменяр-Центр» [PERSON] /а.с.36/. Відповідно до висновку експерта про результати проведення будівельно-технічної експертизи приміщення в будинку [ADDRESS] №05/04-24е від 11.04.2024, виконаної судовим експертом [PERSON] , приміщення, площею 10.6 кв. м, позначене індексом VI, було частиною приміщення позначеного індексом VI, площею 26.2 кв. м. Відділена перегородкою частина приміщення під літ. VI, площею 10.6 кв. м, з технічної точки зору, не отримала самостійності і не є відокремленим приміщенням і не може функціонувати незалежно і самостійно від інших підвальних приміщень. Приміщення підвального поверху під літ. VI, через яке здійснюється прохід до приміщень в яких проходять внутрішньобудинкові мережі, можна відносити до категорії допоміжного приміщення. Законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення, як окремого об`єкта нерухомості. Згідно з ч. 2 ст. 382 Цивільного кодексу України, зокрема, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче- огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території. Згідно ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» який набрав чинності 22.07.1992, допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Частиною другою статті 10 цього Закону передбачено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Закон України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», який набрав чинності 04.01.2002 року, передбачає, що «Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Нежиле приміщення - приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин». Закон України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», який набрав чинності 01.07.2015 року, зокрема ст. 1 передбачено, що «Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні технічні приміщення); нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна». Частина 1 статі 5 Закону зазначає, що «Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників». Такі висновки підтверджуються рішенням Конституційного Суду України, а саме, у Рішенні від 02 березня 2004 року у справі №4-рп/2004 за конституційним зверненням [PERSON] та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей і, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), у якому зазначив, що, аналізуючи порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і та ін.), Конституційний Суд України виходить з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України «Про об`єднання співвласників, багатоквартирного будинку». Окрім того, у рішенні Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року у справі № 14-рп/2011 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення, як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку, має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку. Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс 19). Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 08.04.2020 року у справі №915/1096/18, від 18.07.2018 року у справі №916/2069/17, від 22.11.2018 року у справі №904/1040/18, від 15.05.2019 року у справі №906/1169/17, від 06.08.2019 року у справі №914/843/17, допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень. Визначальним для правильного вирішення даного спору є з`ясування та визначення правового статусу спірних приміщень у багатоквартирному будинку, а саме встановлення, чи належить спірне приміщення до числа допоміжних, чи є нежитловим приміщенням в структурі житлового будинку, з урахуванням характеристик такого. Відповідно до висновку експерта про результати проведення будівельно-технічної експертизи приміщення в будинку [ADDRESS] №05/04-24е від 11.04.2024, виконаної судовим експертом [PERSON] , приміщення, площею 10.6 кв. м, позначене індексом VI, було частиною приміщення позначеного індексом VI, площею 26.2 кв. м. Відділена перегородкою частина приміщення під літ. VI, площею 10.6 кв. м, з технічної точки зору, не отримала самостійності і не є відокремленим приміщенням і не може функціонувати незалежно і самостійно від інших підвальних приміщень. Приміщення підвального поверху під літ. VI, через яке здійснюється прохід до приміщень в яких проходять внутрішньобудинкові мережі, можна відносити до категорії допоміжного приміщення. Зі змісту ст.12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. У відповідності до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 317 ЦК Українивласникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, судом встановлено, що спірне приміщення є допоміжним приміщенням багатоквартирного житлового будинку, відтак належить мешканцям будинку, а не органу місцевого самоврядування. Визнаючи доведеною вказану обставину, суд бере до уваги наданий відповідачем висновок експерта про результати проведення будівельно-технічної експертизи приміщення в будинку [ADDRESS] №05/04-24е від 11.04.2024, виконаний судовим експертом [PERSON] , відповідно до якого приміщення, площею 10.6 кв. м, позначене індексом VI, з технічної точки зору, не є відокремленим приміщенням та не може функціонувати незалежно і самостійно від інших підвальних приміщень, та такі приміщення можуть бути віднесені до категорії допоміжних. Відповідно до статті 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили, і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 80 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Зокрема, клопотань про проведення судової експертизи позивачем не заявлялося. Оцінюючи висновок експерта, перевіряючи його правильність та відповідність з іншим обставинам справи, суд виходить з того, що він відповідає та узгоджується з іншими зібраними по справі доказами. Суд не приймає до уваги покликання позивача на те, що Договір оренди нерухомого майна №3-0382 від 19.09.2001, укладений між Управлінням ресурсів Львівської міської ради та [PERSON] , предметом якого було приміщення, площею 10.6 кв. м у будинку №; по [ADDRESS] , оскільки такий не є належним та допустимим доказом, який ідентифікує приміщення та статус помешкання, яке слід звільнити відповідачу. Слід зазначити, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували те, що спірне приміщення є нежитловим, таким що було створено для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради необхідно залишити без задоволення. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed