Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

У квітні 2023 року [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на частину квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивував тим, що він є власником частини двокімнатної квартири [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Третьої сімферопольської державної нотаріальної контори 12 грудня 2005 року, інша частина зазначеної квартири належить відповідачу [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Третьої сімферопольської державної нотаріальної контори 12 грудня 2005 року. Зазначив, що у квартирі зареєстроване місце його постійного проживання, де він постійно проживає разом з членами сім`ї з 1995 року. Вказав, що [PERSON] в квартиру ніколи не заселявся та не проживав в ній, витрати по її утриманню не ніс та не несе. Таким чином, своїми діями [PERSON] фактично відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, в той час, як він з 2005 року постійно користується квартирою, постійно в ній проживає та несе всі витрати по утриманню, тобто з грудня 2005 року добросовісно, відкрито володіє частиною спірної квартири, що належить [PERSON] . Тому, оскільки він добросовісно заволодів спірною частиною квартири, користується і володіє цим майном відкрито та безперервно більше ніж 10 років, відповідно до вимог ст. 344 ЦК України, вважає, що набув право як добросовісний набувач на частину квартири, яка належить [PERSON] . Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17.04.2022 відкрито спрощене позовне провадження. У червні 2023 року на адресу суду надійшла заява від відповідача в якій він підтверджує обставини викладені у позовній заяві та визнає позов і просить суду розглядати справу без його участі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 13.02.2024 перейдено до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 26.02.2024 закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача - [PERSON] подав заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримав позовні вимоги та обставини викладені в позовній заяві, просив задовольнити їх в повному обсязі. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] зареєстрована: - частина за [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Третьої сімферопольської державної нотаріальної контори 12 грудня 2005 року. - частина [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Третьої сімферопольської державної нотаріальної контори 12 грудня 2005 року. З матеріалів справи також вбачається, що позивач несе витрати по утриманню спірного майна, останній безперешкодно користуються вказаною частиною квартири, відповідач з моменту набуття права власності жодного дня у квартирі не проживав, не брав участі у сплаті комунальних платежів, не цікавився її станом та взагалі в ній не з`являвся. Доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження зворотного в розпорядження суду не надано. До того, відповідач визнав наведені обставини. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України) (п. 9 Постанови). Враховуючи положення ст. ст. 344, 335 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст. ст. 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») (п. 14 Постанови). З наведеного, суд приходить до висновку про те, що позивач більше як 10 років відкрито, безперервно володіє вищевказаним нерухомим майном, а тому набув право власності за набувальною давністю на частину квартири [ADDRESS] . Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 9412,7 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved