Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-09 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), у якому просив визнати припиненими зобов`язання за кредитним договором № DNHLGK00000499 від 24 лютого 2006 року з 30 грудня 2016 року; визнати припиненим кредитний договір № DNHLGK00000499 від 24 лютого 2006 року з 13 березня 2011 року; визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 20 серпня 2013 року до кредитного договору № DNHLGK00000499 від 24 лютого 2006 року; визнати припиненим договір іпотеки № DNHLGK00000499 від 24 лютого 2006 року та вилучити запис про іпотеку та зняття заборони відчуження предмета іпотеки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, здійснений державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Крючковою Т. В. на підставі іпотечного договору № DNHLGK00000499 від 24 лютого 2006 року щодо об`єкта обтяження - квартири [ADDRESS] ; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» 55 144,13 дол. США (еквівалент 1 516 460,00 грн) надмірно сплачених коштів за кредитним договором № DNHLGK00000499 від 24 лютого 2006 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» 24 лютого 2006 року уклали кредитний договір № DNHLGK00000499, згідно умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 73 920,00 дол. США на термін до 24 лютого 2021 року, а [PERSON] зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Позивач повинен був надавати банку щомісячний платіж в розмірі 909,38 дол. США для погашення заборгованості за кредитом, що складалася із тіла кредиту, відсотків, винагороди. Того ж дня, 24 лютого 2006 року для забезпечення виконання по кредитному договору № DNHLGK00000499 між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки № DNHLGK00000499, предметом якого виступила квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2011 року було задоволено позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» та стягнуто з [PERSON] достроково заборгованість за кредитним договором № DNHLGK00000499 від 24 лютого 2006 року в розмірі 68 944,74 дол. США. Указане рішення набрало законної сили 13 березня 2011 року та в апеляційному порядку оскаржено не було, а отже виконання зобов`язань за кредитним договором № DNHLGK00000499 від 24 лютого 2006 року фактично було змінено шляхом дострокового стягнення всіє суми по кредиту, у зв`язку із чим, з цього часу нарахування відсотків, пені і штрафів по кредитному договору мали б бути припиненими. Позивач зазначає, що про рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2011 року він дізнався після підписання ним Додаткової угоди № 1 від 20 серпня 2013 року до кредитного договору № DNHLGK00000499. Так, 20 серпня 2013 року АТ КБ «Приватбанк» підписало з [PERSON] додаткову угоду № 1 до кредитного договору № DNHLGK00000499 від 24 лютого 2006 року, якою було внесено зміни до пункту 1.1, а саме, в частині непоновлювальної кредитної лінії збільшено з 73 920,00 дол. США до 103 530,3 дол. США. Позивач вважає, що його зобов`язання за кредитним договором № DNHLGK00000499 від 24 лютого 2006 року було достроково припинено відповідачем через звернення до суду та прийняте рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2011 року, яким було стягнуто достроково з [PERSON] всю суму заборгованості в розмірі 68 944,74 дол. США, що еквівалентно 546 731,78 грн, а отже, відповідач в односторонньому порядку змінив умови договору та фактично достроково припинив зобов`язання за кредитним договором № DNHLGK00000499 від 24 лютого 2006 року у зв`язку з чим, додаткова угода № 1 до кредитного договору від 20 серпня 2013 року є недійсною. Позивач звертає увагу на те, що фактично через касу банку ним було отримано грошові кошти в розмірі 64 000 дол. США, що підтверджується квитанцією банку. Інших грошових сум позивачем від банку отримано не було. Станом на 13 січня 2022 року позивачем було сплачено відповідачу загальну суму грошових коштів у розмірі 213 583,99 дол. США. Таким чином, відповідачем було стягнуто з позивача у повному обсязі суму коштів, визначену за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2011 року у розмірі 68 944,77 дол. США, а тому [PERSON] було надмірно сплачено банку суму в розмірі 57 144,13 дол. США. Фактично повний розрахунок з відповідачем відбувся 30 грудня 2016 року, що означає повне виконання основного зобов`язання та підтверджується випискою банку про зарахування коштів. Крім того, зазначає, що він з 2014 по 2019 рік брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, що підтверджується відповідними довідками, а тому на позивача розповсюджується дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у відповідності до якого штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Оскільки дія іпотечного договору № DNHLGK00000499 від 24 лютого 2006 року безпосередньо залежить від основного кредитного зобов`язання, визначеного кредитним договором № DNHLGK00000499 від 24 лютого 2006 року, то вона вважається припиненою з моменту основного зобов`язання зі сторони позивача, а саме з моменту погашення всієї суми заборгованості, визначеної згідно рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2011 року, а саме з 30 грудня 2016 року, коли було сплачено основну суму коштів позивачем. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2022 року відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. У червні 2023 року АТ КБ «Приватбанк» подало відзив на позовну заяву, у якому сторона відповідача просить у задоволенні позову відмовити. Відзив обґрунтовано тим, що [PERSON] не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України, позичальник зобов`язання за вказаним кредитним договором не виконав. 20 серпня 2013 року сторони підписали додаткову угоду № 1 до кредитного договору № DNHLGK00000499. Метою укладення додаткової угоди було створення більш сприятливих умов для виконання зобов`язань [PERSON] . У протилежному випадку, останній мав би виплатити всю суму кредиту, як це було зазначено в рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2011 року у справі № 2-6525/2011. Позивачем не зазначено та не доведено відповідних умов (обставин), які свідчать про недійсність зазначеної додаткової угоди № 1 від 20 серпня 2013 року. Крім того, сторона відповідача зазначила, що позивач пропустив строк, у межах якого він міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, в даному випадку, це дата укладення додаткової угоди № 1 до кредитного договору № DNHLGK00000499 від 20 серпня 2013 року. Отже, строк позовної давності сплинув відповідно 20 серпня 2016 року. Наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки. Також указував на те, що за відсутності підстав для визнання додаткової угоди № 1 до кредитного договору № DNHLGK00000499 від 20 серпня 2013 року недійсною, розрахунки позивача про стягнення надмірно сплачених кредитних коштів є необґрунтованими. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18 липня 2022 року позов [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання додаткової угоди недійсною, припинення кредитного договору, припинення зобов`язання за основним договором, припинення договору іпотеки та стягнення надмірно сплачених коштів - залишено без розгляду. Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 червня 2023 року апеляційну скаргу [PERSON] , подану представником [PERSON] - задоволено. Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 18 липня 2022 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 03 серпня 2023 року справу прийнято до свого провадження та постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження. 11 березня 2024 року від представника позивача надійшло клопотання про доручення до матеріалів справи висновку судового експерта з проведення економічної експертизи №06/02/2024 від 01 березня 2024 року. 03 квітня 2024 року від представника відповідача до суду надійшли додаткові пояснення, в яких зазначено, що висновок експерта №06/02/2024 від 01.03.2024, наданий представником позивача не може бути допустимим доказом по справі. Представник позивача подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги просила задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, в даному судовому засіданні та в попередньому на зв`язок в режимі відеоконференції не виходила, причини неявки суду не повідомила. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 24 лютого 2006 року було укладено кредитний договір № DNHLGK00000499, згідно умов якого банк надав позивачу кредит у розмірі 73 920,00 дол. США на наступні цілі: 64 000,00 дол. США на купівлю нерухомості, а також 9 920,00 дол. США на сплату страхових платежів на строк до 24 лютого 2021 року включно. Позичальник, у свою чергу, зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2011 року, яке набрало законної сили, було стягнуто з [PERSON] достроково суму заборгованості за кредитним договором № DNHLGK00000499 від 24 лютого 2006 року у розмірі 68 944,74 дол. США, що еквівалентно 546 531,78 грн. Відповідачем не надано доказів того, що рішення суду про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором було звернуто до примусового виконання. Суд також установив, що 20 серпня 2013 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» було підписано Додаткову угоду № 1 до кредитного договору № DNHLGK00000499 від 24 лютого 2006 року. Пунктом 1 Додаткової угоди від 20 серпня 2013 року передбачено, що суму заборгованості, яка виникла в період дати надання позичальнику кредиту до підписання цієї додаткової угоди банк зменшив на 44 053,17 дол. США. Відповідно до пункту 1.1. зазначеної Додаткової угоди було збільшено ліміт непоновлювальної кредитної лінії з 73 920,00 дол. США до 103 530,3 дол. США. Відповідно до висновку експерта № 06/02/2024 від 01 березня 2024 року, складеного за результатами проведення економічної експертизи на замовлення [PERSON] , сума заборгованості за кредитним договором № DNHLGK00000499 від 24 лютого 2006 року, що підлягала стягненню на виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2011 року у справі № 2-6525/11 в розмірі 546 731,78 грн в гривневому еквіваленті надійшла на рахунок банку в період з 01 березня 2011 року по 30 грудня 2016 року. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує, що у зв`язку зі сплатою ним заборгованості за кредитним договором, яка була визначена у рішенні суду, яке набрало законної сили, правовідносини за кредитним договором є припиненими. Відповідно до частини першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга статті 509 ЦК України). Однією з таких підстав є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) відступлено від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16, і зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Суд установив, що у грудні 2010 року банк у порядку статті 1050 ЦК України звернувся до суду з позовом до [PERSON] про дострокове стягнення кредитної заборгованості, у зв`язку із чим змінив строк виконання основного зобов`язання. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2011 року, яке набрало законної сили, було стягнуто з [PERSON] достроково суму заборгованості за кредитним договором № DNHLGK00000499 від 24 лютого 2006 року у розмірі 68 944,74 дол. США, що еквівалентно 546 531,78 грн і це судове рішення добровільно виконано [PERSON] у грудні 2016 року у повному обсязі, що підтверджується висновком економічної експертизи № 06/02/2024 від 01 березня 2024 року. Підстав для неприйняття до уваги вказаних висновків експертизи суд не вбачає та відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» не спростовано висновків щодо відсутності заборгованості [PERSON] за кредитним договором № DNHLGK00000499 від 24 лютого 2006 року станом на 30 грудня 2016 року. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про припинення між сторонами правовідносин по кредитному договору з 30 грудня 2016 року у зв`язку з виконанням позивачем зобов`язань за ним в повному обсязі, згідно рішення суду. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про правомірність та обґрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання припиненими правовідносин за кредитним договором у зв`язку з належним виконанням зобов`язань, оскільки саме такий спосіб захисту порушеного права забезпечить належне його відновлення і, при цьому, не матиме місце порушень прав кредитора, якому повернуті кредитні кошти за судовим рішенням. Установлено, що 24 лютого 2006 року для забезпечення виконання по кредитному договору № DNHLGK00000499 між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки, предметом якого виступила квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України). Поняття іпотеки деталізує абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку», який визначає, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3, абзаци другий і сьомий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку», пункт 1 частини першої і речення друге цієї частини статті 593 ЦК України). За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання (аналогічний висновок сформульовано Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 910/16461/16, також у пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 711/4556/16 (провадження № 14-88цс19) міститься висновок про те, що зняття обтяження з нерухомого майна здійснюється безпосередньо судом, який розглядає спір про припинення іпотеки, а не шляхом покладення відповідного зобов`язання на державного реєстратора. Установивши, що позичальник виконав свої зобов`язання за кредитним договором шляхом повного виконання судового рішення про дострокове стягнення з нього всієї суми заборгованості за цим договором, суд приходить до висновку про визнання зобов`язань за договором іпотеки припиненими, а також виключення обтяження нерухомого майна позивача з Державного реєстру іпотек. Подібні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 344/17498/20 (провадження № 61-17813св21). Предметом розгляду даного спору також є вимоги позивача про визнання недійсною Додаткової угоди від 20 серпня 2013 року до кредитного договору № DNHLGK00000499 від 24 лютого 2006 року, так як сторонами вносились зміни у неіснуюче зобов`язання, оскільки правовідносини за кредитним договором, на думку позивача, є припиненими, у зв`язку із ухваленням судового рішення про дострокове стягнення з нього кредитної заборгованості. Крім того, виходячи з умов додаткової угоди зобов`язання в ній було виражене в іноземній валюті, що є порушенням норм Закону України «Про захист прав споживачів». Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суд приходить до висновку про те, що оскільки внесення змін до договору, зобов`язання за яким вже припинилися, вочевидь не може бути спрямоване на реальне настання правових наслідків, адже припинення зобов`язання має остаточний характер, і чинне цивільне законодавство не передбачає можливості відновлення вже припиненого зобов`язання, то додаткова угода до кредитного договору № 1 від 20 серпня 2013 року є недійсною на підставі частини п`ятої статті 203 ЦК України. Що стосується позиції представника відповідача щодо застосування позовної давності, то суд приходить до висновку, що така вимога є безпідставною. Позивач не знав про умови кредитування, сплачував кредит на виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2011 року та про кредитну заборгованість, яка виникла в нього дізнався з позовної заяви, поданої 18 грудня 2019 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» кредитної заборгованості. Позивачем також заявлено вимоги про стягнення надмірно сплачених ним коштів за кредитним договором № DNHLGK00000499 від 24 лютого 2006 року. Так, згідно з висновком експерта № 06/02/2024 від 01 березня 2024 року, [PERSON] станом на 18 травня 2020 року було сплачено заборгованість за кредитним договором в розмірі 652 088,51 грн. Різниця (переплата) між стягнутою з позивача за рішенням суду кредитною заборгованістю та фактично сплаченими позичальником коштами складає 105 356,73 грн. Тобто позивач після припинення кредитних правовідносин продовжував сплачувати кошти, які банк безпідставно зараховував на погашення заборгованості за кредитом № DNHLGK00000499 від 24 лютого 2006 року. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За наведених обставин, суд приходить до висновку про те, що грошові кошти в сумі 105 356,73 грн є безпідставно отриманими коштами в розумінні статті 1212 ЦК України, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Оскільки сума заборгованості за кредитним договором встановлена у рішенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2011 року про дострокове стягнення усієї заборгованості визначена у гривні, згідно із заявленими позовними вимогами, і саме у цій валюті банк прийняв від позичальника виконання кредитного зобов`язання, то вимоги [PERSON] про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» надмірно сплачених ним коштів в іноземній валюті в заявленому розмірі є безпідставними. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно з статті 141 ЦПК України, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за подачу даного позову, він підлягає стягненню в дохід держави з відповідача у розмірі 4 831,44 грн.

Outcome: partial