Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-03 00:00:00

Позивач [PERSON] у лютому 2024 року звернулася до суду з вищевказаними позовними вимогами до відповідача ТОВ «ДІЄСА» та просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 56 970,35 грн, компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 18 951,60 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2023 по 07.02.2024 у розмірі 147 604,92 грн. У обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 31 серпня 2023 року він був звільнений з роботи у ТОВ «ДІЄСА» за власним бажанням. Проте, грошових розрахунків ТОВ «ДІЄСА» з позивачем не провело. На час звільнення позивача заборгованість підприємства по заробітної платі та з компенсації за невикористану відпустку складала 56 970,35 грн та 18 951,60 грн відповідно, проте її так і не було виплачено, у зв`язку з чим позивач просить додатково стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2023 по 07.02.2024 у розмірі 147 604,92 грн, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати (1 294,78 грн). Ухвалою суду 16 лютого 2024 року за вказаним позовом відкрито спрощене позовне провадження. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 та ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд доходить висновку, що позов необхідно задовольнити частково з огляду на таке. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 31 серпня 2023 року позивач [PERSON] був звільнений з роботи у відповідача ТОВ «ДІЄСА» за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, що підтверджується Наказом ТОВ «ДІЄСА» № Z00/30/08/004 від 31.08.2023. Відповідно до довідки ТОВ «ДІЄСА» № Z0000000367 від 15.09.2023, заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі та з компенсації за невикористану відпустку складає 56 970,35 грн та 18 951,60 грн відповідно. Згідно ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці», оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Будучи належним чином повідомленим про час та дату судового засідання, відповідач на виконання вказаних вище процесуальних вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували нараховану заборгованість. Беручи до уваги наведене, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «ДІЄСА» у частині стягнення заборгованості із заробітної плати у розмірі 56 970,35 грн та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 18 951,60 грн необхідно задовольнити. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середньоденна та середньогодинна заробітна плата позивача визначається на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 за два повні останні місяці роботи позивача. З урахуванням відпрацьованих днів та годин за два останні місяці середньоденна заробітна плата позивача становить 1 294,78 грн. Відтак у зв`язку з тим, що остаточний розрахунок по виплаті заробітної плати з позивачем не проведено, у останнього додатково утворилася заборгованість з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2023 по 07.02.2024, що становить 147 604,92 грн, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 1 294,78 грн та кількості робочих днів 114. Проте, у своїй Постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. При цьому Велика Палата Верховного Суду сформулювала перелік обставин, які повинен ураховувати суд, вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 ЦПК України. Такими обставинами є: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Беручи до уваги вищезгадані принципи розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи розмір основної заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, суд уважає правильним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2023 по 07.02.2024 в межах розміру вищевказаної загальної заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, а саме 75 921,95 грн. При цьому, з вказаної суми мають бути відраховані обов`язкові платежі до державного бюджету. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судовий збір у розмірі 1 476,05 грн. На підставі викладеного, ст. 47, 94, 116, 117 КЗпП України, ст. 1, 15 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial