Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до Публічного акціонерного товариства КБ «Приват Банк» про визнанням недійсним кредитного договору № 203Є/V-U від 11.07.2007 року. Мотивуючи позовні вимоги, вказує на те, що 09.02.2016 року нею на пошті простим листом було отримано повістку про виклик до суду по справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №203Є/V-U від 11.07.2007 року разом з копією позовної заяви. Із додатків до даної позовної заяви їй стало відомо про існування рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19.11.2013 року, яким позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено та стягнуто солідарно із [PERSON] , [PERSON] заборгованість за кредитним договором №203Є/V-U від 11.07.2007 року в сумі 6666,85 дол. США. Позивач зазначає, що про існування договору кредиту №203Є/V-U від 11.07.2007 року їй стало відомо тільки 09.02.2016 року із рішення суду від 19.11.2013 року, а відтак позов подає в межах трирічного строку позовної давності з моменту як вона дізналася про порушення своїх прав. Позивач зазначає, що жодного кредитного договору №203Є/V-U від 11.07.2007 року на отримання кредитних коштів на суму 5000 дол. США з ПАТ КБ «Приватбанк» не укладала. Примірник спірного договору кредиту від відповідача не отримувала, жодних кредитних коштів в сумі 5000 дол. США не отримувала та в їх отриманні не розписувалася. Договір, на який посилається суд в рішенні від 19.11.2013 року та заяву про видачу готівки не підписувала , а підписано від її імені сторонньою невідомою їй особою, про що вона неодноразово заявляла та написала відповідну заяву в слідчий відділ поліції. Позивач зазначає, що на даний час відкрито кримінальне провадження та тривають слідчі дії щодо працівників ПАТ КБ «Приватбанк» у зв?язку з тим, що вони зловживаючи своїм службовим становищем і користуючись документами осіб, які в попередні періоди брали кредитні кошти, оформляли на себе від їх імені кредити та отримували кошти. З огляду на викладене, враховуючи, що спірний кредитний договір вона не підписувала та кредитні кошти на його підставі вона не отримувала, що є підставою для визнання його недійсним, оскільки договір кредиту (позики) вважається укладеним з моменту його підписання та передання грошей, що в даному випадку не відбулося, оскільки договір від її імені було підписано сторонньою особою, позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати договір кредиту №203Є/V-U від 11.07.2007 року, ніби укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] недійсним із застосуванням правових наслідків недійсності правочину. 23.10.2017 року відповідач ПАТ КБ\~«Приватбанк» подав до суду заперечення на позов про визнання недійсним кредитного договору. У поданому запереченні вказує на те, що позивач стверджує, що дізналась про даний кредитний договір випадково, із рішення суду від 19.11.2013 року, яке в подальшому вона ніби то оскаржила в апеляційному порядку, однак матеріали справи не містять підтвердження звернення позивача з апеляційною скаргою на вказане рішення. Також відсутня будь-яка інформація щодо апеляційного оскарження рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19.11.2013 року на офіційному порталі Судова влада. Вказує, що позивач зазначала, що оскільки не отримувала кредиту, то змушена була звернутися в березні 2016 року до правоохоронних органів із відповідною заявою. Разом з тим, [PERSON] не надає підтверджень такого звернення до правоохоронних органів (витягу з ЄРДР). Зазначає, що при укладенні кредитної угоди 203Є/V-U від 11.07.2007 року, та договору про видачу траншу 230 Є/V-U від 11.07.2007 року, сторони досягли згоди щодо істотних умов договору. Вказує, що на підтвердження обставин рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19.11.2013 року у справі 712/20170/12 встановлено підставність вимог банку, дійсність кредитного договору та порушення позичальником умов договору. Отже, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19.11.2013 року у справі 712/20170/12 має приюдиційне значення при вирішенні даної справи. Також зазначає, по позивачем невірно обрано спосіб захисту. В обгрунтування недійсності кредитного правочину [PERSON] заявляє, що не підписувала кредитний договір та не отримувала кредитні кошти, з чого випливає, що кредитний договір на думку позивача неукладений. Вказує на те, що не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. На підставі наведеного, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного договору. Позиція сторін справи : У судове засідання позивач не зявилася. Подала до суду додаткові пояснення, щодо обставин справи, згідно яких зазначила, що призначену експертизу не змогла оплатити з поважних причин, оскільки встановлена сума її вартості 10754,10 грн., є дуже значною для [PERSON] , як одинокого непрацюючого пенсіонера, зазначила, що крім того її син є учасником бойових дій та був поранений і на даний час на його лікування потрібні великі кошти. Вказала , що факт того, що вона не підписувала спірний кредитний договір підтверджується відсутністю в матеріалах справи документу на підтвердження отримання коштів, тобто матеріали справи не містять квитанції або ордеру про видачу й отримання кредитних коштів за спірним договором. Зазначила, що про те, що спірний договір є підробленим свідчить і перелік цінностей ніби переданих у заставу для отримання кредиту та наявність кримінального провадження щодо працівників АТ «ПриватБанк». У зв`язку з наведеним, просить суд ухвалити рішення, яким задовольнити її позовні вимоги та просить суд розглянути справу за її відсутності. В судове засідання представник відповідача не з`явилася, надала до суду клопотання , відповідно до якого просила суд розглянути справу без її участі та відмовити у задоволенні позовних вимог. Заяви, клопотання. 16.03.2016\~року позивач подала заяву про приєднання квитанції про сплату судового збору; 28.03.2016\~року позивач подала заяву про приєднання квитанції про сплату судового збору; 13.04.2016\~року позивач подала заяву про відкладення розгляду справи; 23.05.2016\~року позивач подала заяву про видачу ухвали про відкриття провадження у справі; 14.06.2016\~року відповідач подав до суду клопотання про застосування строків позовної давності; 23.06.2016\~року позивач подала заяву про долучення клопотання до матеріалів справи; 23.10.2017 року відповідач подав до суду заперечення на позов про визнання недійсним кредитного договору; 11.12.2017 року відповідач подав до суду заяву про розгляд справи без участі; 14.02.2018 року відповідач подав до суду клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції; 15.02.2018 року відповідач подав до суду клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції; 15.02.2018 року позивач подала заяву про відкладення розгляду справи; 18.05.2018\~року позивач подала клопотання про повторне призначення судової почеркознавчої експертизи; 22.05.2018\~року відповідач подав до суду заяву про застосування строків позовної давності; 24.05.2018\~року відповідач подав до суду заяву про застосування строків позовної давності; 11.12.2018 року позивач подала заяву про відкладення розгляду справи; 13.03.2019 року відповідач подав до суду клопотання про проведення судового засідання в режимі відео конференції та відкладення розгляду справи; 14.05.2019 року позивач подала заяву про відкладення розгляду справи; 08.10.2019 року відповідач подав до суду заяву про надання оригіналів документів; 19.08.2020 року позивач подала заяву про відкладення розгляду справи; 05.04.2021 року позивач подала заяву про відкладення розгляду справи; 01.07.2021 року відповідач подав заяву про відкладення розгляду справи; 04.10.2021 року відповідач подав заяву про відкладення розгляду справи; 23.11.2021 року позивач подала заяву про відкладення розгляду справи; 06.03.2023 року позивач подала заяву про відкладення розгляду справи; 16.05.2023 року позивач подала заяву про ознайомлення з матеріалами справи; 17.10.2023 року позивач подала заяву про розстрочення сплати вартості проведення експертизи; 04.12.2023 року позивач подала заяву про ознайомлення з матеріалами справи; 28.02.2024 року відповідач подав клопотання про поновлення провадження у справі; 01.03.2024 року відповідач подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи; 05.03.2024 року відповідач подав клопотання про розгляд клопотання без участі відповідача; 08.04.2024 року позивач подала додаткові пояснення щодо обставин справи; 09.04.2024 року відповідач подав клопотання про розгляд справи без участі відповідача; В ході розгляду справи проведені наступні процессуальні дії: 25.03.2016 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду позовну заяву залишено без руху; 06.04.2016\~року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду відкрито провадження та призначено справу до розгляду. 04.10.2016\~року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду позовну заяву залишено без розгляду. 16.02.2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду постановлено проводити розгляд справи в режимі відеоконференції. 04.04.2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду постановлено проводити розгляд справи в режимі відеоконференції. 24.05.2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду постановлено проводити розгляд справи в режимі відеоконференції. 19.06.2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду постановлено проводити розгляд справи в режимі відеоконференції. 02.11.2018 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду постановлено проводити розгляд справи в режимі відеоконференції. 14.03.2019 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду постановлено проводити розгляд справи в режимі відеоконференції. 15.05.2019 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду постановлено проводити розгляд справи в режимі відеоконференції. 22.08.2019 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду призначено експертизу. 11.02.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду поновлено провадження у цивільній справі. 19.04.2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду призначено експертизу. 27.04.2023 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду поновлено провадження у цивільній справі. 25.05.2023 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду долучено до матеріалів справи вільні зразки підпису позивача та скеровано до експертної установи. 05.03.2024 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду поновлено провадження у цивільній справі. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні\~обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. За\~правилами\~ч.1\~ст.13\~ЦПК\~України\~суд\~розглядає\~ справи\~не\~інакше\~ як\~за\~ зверненням \~особи,\~ поданими\~відповідно\~до\~цього\~Кодексу,\~в\~межах\~ заявлених\~ нею\~вимог і\~на\~підставі\~ доказів,\~ поданих\~ учасниками\~ справи\~або\~витребуваних\~судом\~ у\~передбачених\~цим\~ Кодексом\~ випадках.\~ Відповідно\~до\~ч.1\~ст.\~81\~ЦПК\~України\~кожна\~сторона\~повинна\~довести\~ті\~обставини,\~на\~які\~ вона\~ посилається\~як\~на\~підставу\~своїх\~вимог\~ або\~заперечень,\~крім\~випадків,\~ встановлених \~ цим\~ Кодексом.\~Частиною 5.\~даної статті\~передбачено,\~що\~ докази\~ подаються\~ сторонами\~та\~ іншими\~ учасниками\~ справи\~,\~ а\~ч.6\~ що\~ доказування\~не\~може\~ ґрунтуватися\~ на\~припущеннях.\~ Згідно\~з\~ч.7\~ст.\~81\~ЦПК\~України\~суд\~не\~може\~збирати\~докази,\~що\~стосуються\~предмета\~спору,\~з\~власної ініціативи,\~крім\~витребування\~ доказів\~судом\~у\~випадку, \~коли\~він\~має сумніви\~у\~добросовісному\~ здійсненні\~ учасниками\~справи\~їхніх\~процесуальних\~прав\~ або\~ виконанні\~ обов`язків\~ щодо\~доказів,\~ а\~ також\~ інших\~ випадків,\~ передбачених \~цим\~ Кодексом. Доказами\~є\~будь-які\~дані,\~на\~підставі\~яких\~суд\~встановлює\~ наявність\~або відсутність обставин\~ (фактів),\~що\~ обґрунтовують\~вимоги \~і\~заперечення\~ учасників\~ справи,\~та\~інших обставин,\~ які\~мають\~ значення\~ для\~вирішення\~справи \~(ч.\~1\~ст.\~76\~ ЦПК\~ України). Фактичні обставини справи: Судом встановлено, що 03.07.2007 року позивач [PERSON] звернулась до КБ «Приват Банк» із заявкою на отримання кредиту на суму 5000 дол. США, яка містить підпис заявника. Згідно попередньої вимоги на видачу кредиту від 11.07.2007 р. встановлено наявність повідомлення про те, що [PERSON] необхідно надати суму кредиту в розмірі 5000 USD (п`ять тисяч доларів США) в строк 2 дні, яка містить підпис [PERSON] . Згідно ордеру-розпорядження №210 від 11.07.2007 р. для надання кредиту згідно з кредитним договором №203Є/V-U від 11.07.2007 року [PERSON] на суму 5000 дол. США, необхідно здійснити зазначені проводки. Відсоткова ставка 18% річних. Судом встановлено, що 11.07.2007 року між позивачем [PERSON] та ЗАТ КБ «Приват Банк» укладено Кредитну угоду №203Є/V-U., яка містить підпис позичальника [PERSON] на кожному аркуші угоди ( а.с. 44-46, Т.1) За умовами вказаного договору Банк Надає Позичалькику кредит у сумі 5000 USD (п`ять тисяч доларів США) Термін повернення кредиту не пізніше 09.07.2009 р. За користування кредитними коштами в період з дати списання коштів з позичкового рахунка до дати погашення траншу кредиту позичальник сплачує відсотки у розмірі 18% річних. Судом встановлено, що 11.07.2007 року між позивачем [PERSON] та ЗАТ КБ «Приват Банк» укладено договір про видачу траншу №203Є/V-U, який містить підпис позичальника [PERSON] ( а.с. 48, Т.1), згідно якого сума траншу кредиту складає 5000 USD (п`ять тисяч доларів США). Судом встановлено, що згідно Заяви на видачу готівки №1, за пред`явленим документом паспортом громадянина України серії [NUMBER] від 12.08.1997 р. виданого Ужгородським МВ УМВС України, отримувачем коштів у сумі 5000 USD (п`ять тисяч доларів США) є [PERSON] та наявний підпис отримувача. Як встановлено судом, згідно даних з Єдиного державного реєстру судових рішень 19.11.2013 року Ужгородським міськрайонним судом було ухвалено рішення, яким позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено та стягнуто в солідарному порядку із [PERSON] , [PERSON] заборгованість за кредитним договором №203Є/V-U від 11.07.2007 року в сумі 6666,85 дол. США. Предметом спору є визнання недійсним кредитного договору. Нормативно-правове обґрунтування : Правовідносини між сторонами по справі є цивільно правовими та урегульовані положеннями ЦК\~ України. Як роз`яснено\~судам\~в\~п.14\~постанови\~Пленуму\~Вищого Спеціалізованого\~ Суду\~ України\~ з розгляду\~цивільних\~і\~кримінальних справ\~№\~5\~від\~30.03.2012\~ року\~«Про\~практику застосування\~\~ судами законодавства\~при\~вирішенні\~спорів,\~що\~виникають\~із кредитних\~ правовідносин»\~ при\~ вирішенні\~ спорів\~про визнання\~кредитного\~договору\~недійсним суди\~ мають\~враховувати\~ вимоги,\~ додержання\~яких\~є необхідним\~для\~чинності\~правочину,\~ зокрема\~ ЦК\~(статті\~215,1048-1052,1054-1055),\~статті\~18-19\~Закону\~ України\~«Про захист\~прав\~ споживачів».\~При\~ вирішенні\~ справ про\~ визнання\~ кредитного\~договору недійсним\~суди\~ повинні\~враховувати роз`яснення,\~ наведені\~ в\~ постанові Пленуму\~ Верховного\~ Суду\~ України від\~06.11.2009\~ року\~№9\~«Про\~ судову\~практику розгляду\~ цивільних\~справ \~про визнання\~ правочинів\~ недійсними». Аналогічну\~думку\~висловлено\~пунктом\~2\~Постанови\~Пленуму\~Верховного\~Суду\~України\~№\~9\~ від\~ 06.11.2009\~«Про\~судову\~практику\~розгляду\~ цивільних\~справ\~про\~визнання\~ правочинів\~ недійсними»,\~яким\~ роз`яснено,\~що\~судам\~необхідно\~враховувати,\~ згідно\~ із\~статтями\~ 4,\~10\~ та\~203 Цивільного\~ кодексу\~ України,\~що\~зміст\~ правочину\~ не\~може\~ суперечити Цивільного\~кодексу\~ України, іншим\~ законам\~ України,\~які\~ приймаються\~ відповідно\~ до\~Конституції\~ України\~та\~Цивільного\~кодексу\~ України,\~ міжнародним договорам,\~згода \~на\~обов`язковість\~ яких\~надана Верховною\~Радою\~ України,\~актам\~ Президента\~України, \~постановам\~Кабінету \~Міністрів\~України,\~актам \~інших\~ органів\~державної\~ влади\~України,\~органів\~влади\~Автономної\~Республіки\~Крим\~у\~випадках\~і\~в\~межах,\~встановлених\~Конституцією\~України\~та\~законом,\~а\~також\~моральним\~засадам\~суспільства.\~Зміст\~правочину\~не\~повиненсуперечити\~положенням\~також\~інших,\~крім\~актів\~цивільного\~законодавства,\~нормативно-правових\~ актів,\~прийнятих\~ відповідно\~ до\~Конституції\~ України\~ (статті\~ 1,\~8\~Конституції\~України).\~ Відповідність\~ чи\~невідповідність\~ правочину\~ вимогам\~ законодавства\~ має\~ оцінюватися\~ судом\~ відповідно\~ до\~законодавства,\~яке\~ діяло\~на\~момент\~ вчинення\~ правочину.\~ Згідно з ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно\~з\~вимогами\~ст.\~16\~ЦК\~України,\~звертаючись\~до\~суду,\~ позивач\~за\~ власним\~ розсудом\~ обирає \~ спосіб\~захисту.\~Обравши\~способом\~ захисту\~визнання\~правочину\~ недійсним,\~ позивач\~у\~ силу\~ ст.\~12\~ЦПК\~ України\~зобов`язаний\~довести\~ правову\~та\~фактичну\~ підставу\~ недійсності\~ правочину. Відповідно до\~статті 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочини можуть бути дво- чи багатосторонніми. Стаття 204 ЦК України\~регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (частини 2\~статті 11 ЦК України). Згідно з ч. 2, 3\~ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені\~статтею 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно з частиною першою\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин другої, третьої\~статті 215 ЦК України\~недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена\~законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених\~законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Аналізуючи частину третю\~статті 215 ЦК України\~можна дійти висновку, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних\~законом\~інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог\~закону\~не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню статті\~3,\~15,\~16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права. Недійсність - це така ознака правочину, який його сторони мали намір укласти чи уклали, яка має бути притаманна цьому юридичному факту на момент його вчинення. Якщо недійсність обґрунтовується обставинами, які на момент його вчинення не існували, це не може бути підставою для рішення суду про визнання його недійсним. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1\~ст. 229 ЦК України). Відповідно до ст.\~215\~та\~216 ЦК України\~вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (Аналогічні положення містяться в пункті п`ятому\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Позивач звернувшись до суду з позовом про визнання недійсною кредитної угоди посилалася на те, що кредитний договір не підписувала, примірник спірного договору кредиту від відповідача не отримувала, жодних кредитних коштів не отримувала. Частиною першою\~статті 526 ЦК України\~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі\~статтею 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої\~статті 627 ЦК України\~сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За положеннями статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої\~статті 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною першою\~статті 1046 ЦК України\~передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Судом встановлено, що 11.07.2007 року між позивачем [PERSON] та ЗАТ КБ «Приват Банк» укладено Кредитну угоду №203Є/V-U, яка містить підпис позичальника [PERSON] на кожному аркуші угоди ( а.с. 44-46, Т.1) За умовами вказаної угоди Банк Надає Позичальнику кредит у сумі 5000 USD (п`ять тисяч доларів США) Термін повернення кредиту не пізніше 09.07.2009 р. За користування кредитними коштами в період з дати списання коштів з позичкового рахунка до дати погашення траншу кредиту позичальник сплачує відсотки у розмірі 18% річних. Обґрунтовуючи позов,\~позивач послався\~на те,\~що про\~існування оскаржуваного\~правочину вона\~не знала,\~останній не\~підписувала та\~наміру його\~укладати з\~відповідачем не\~мала, а кредитна угода підписана від її імені сторонньою невідомою їй особою, про що вона неодноразово заявляла та написала\~відповідну заяву\~в слідчий\~відділ поліції.\~Отже,\~ позивач\~оспорює підписання нею кредитної угоди , а отже і укладання такого правочину, з дотриманням принципу дійсності договору. Разом з тим, такі посилання позивача суд вважає необґрунтованими та не приймає до уваги, оскільки доказів на підтвердження щодо звернення до правоохоронних органів позивачем не зазначено та суду не надано. У суду відсутні відомості на час розгляду справи щодо руху здійснення вказаного кримінального провадження. Крім того, станом на час розгляду зазначеної справи доказів ухвалення вироку за вчинений злочин, та встановлення кола винних осіб, суду не надано. Разом із тим, вказуючи, що кредитна угода №203Є/V-U від 11.07.2007 року не відповідала її внутрішній волі та не була направлена на реальне настання правових наслідків, [PERSON] наполягала на тому факті, що вона її не підписувала. Згідно п. 1 ч. 1\~ст. 103 ЦПК України, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо суд призначає експертизу. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права /ч. 2\~ст. 102 ЦПК України/. За умовами ч. 1\~ст. 104 ЦПК України, про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи. Так, Ужгородським міськрайонним судом ухвалами від 22.08.2019 року та від 19.04.2022 року за клопотанням позивача [PERSON] призначалась судова почеркознавча експертиза, на вирішення якої ставились питання: чи підпис на оригіналі кредитного договору №203Є/V-U від 11.07.2007 року, укладеному між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] , від її імені вчинено саме [PERSON] або іншою особою?; чи підпис на оригіналі договору про видачу траншу №203Є/V-U від 11.07.2007 року, укладеному між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] , на кожному аркуші договору у графі «позичальник» від її імені вчинено саме [PERSON] або іншою особою?; чи підпис на оригіналі додатку №1 до кредитної угоди №203Є/V-U від 11.07.2007 року, укладеному між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] , на кожному аркуші договору у графі «позичальник» від її імені вчинено саме [PERSON] або іншою особою?. Ухвалено експертизу провести на підставі матеріалів цивільної справи № 308/2703/16-ц, експериментальних зразків підпису виконаними [PERSON] відібрані в положенні стоячи, експериментальних зразків підпису виконаними [PERSON] в положенні сидячи відібрані в судовому засіданні. Проте, експертиза не була проведена з підстав не оплати вартості експертизи, внаслідок чого провадження було поновлено за клопотанням представника ПАТ КБ «Приват Банк». У сенсі розуміння\~ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. В даному випадку, оскільки доводи позивача зводяться лише до сумніву проставлення підпису на оспорюваному кредитному договорі позичальника. - [PERSON] або іншою особою, суд не уповноважений надавати оцінку у обставинах, що потребують спеціальних знань, та з урахуванням норми ст. 109 ЦПК, суд вважає доцільним відмовити у визнанні факту підписання кредитної угоди №203Є/V-U від 11.07.2007 року іншою особою, ніж вказана у такому правочині, а отже доводи [PERSON] , є недоведеними та жодним чином не підтвердженими. Таким чином, твердження позивача, що оспорюваний правочин суперечить\~ст. 203 ЦК України\~судом не приймаються як безпідставні, оскільки ці доводи базуються на власному припущенні. Іншого судом не встановлено. При цьому, суд звертає увагу, що оскільки в силу припису\~ст. 204 ЦК України\~правомірність правочину презюмується, відповідно обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1\~ст. 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст.\~12, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України) У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що «стаття 204\~ЦК України\~закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню». Вирішуючи питання правомірності правочину Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі №521/19976/16 (провадження №61-39392св18 виходив з наступного: «при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей\~3,\~15,\~15 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права. За наслідками розгляду такого спору судом має бути з`ясовано питання про спростування презумпції правомірності правочину і встановлено не лише наявність підстав, визначених законом, для визнання правочину недійсним, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому саме полягає вказане порушення, що має істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність порушеного права особи, за захистом якого вона звернулася до суду». Отже, згідно статей\~16,\~203,\~215 ЦК України\~для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Суд наголошує на тому, що ухвалами суду від 22.08.2019 року та від 19.04.2022 року призначалась судова почеркознавча експертиза, на вирішення якої ставились питання: чи підпис на оригіналі кредитного договору №203Є/V-U від 11.07.2007 року, укладеному між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] , від її імені вчинено саме [PERSON] або іншою особою?; чи підпис на оригіналі договору про видачу траншу №203Є/V-U від 11.07.2007 року, укладеному між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] , на кожному аркуші договору у графі «позичальник» від її імені вчинено саме [PERSON] або іншою особою?; чи підпис на оригіналі додатку №1 до кредитної угоди №203Є/V-U від 11.07.2007 року, укладеному між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] , на кожному аркуші договору у графі «позичальник» від її імені вчинено саме [PERSON] або іншою особою?. Проте, експертиза не була проведена з підстав не оплати [PERSON] , вартості експертизи, внаслідок чого позивачкою не було доведено належними та допустимими доказами, що підпис у Кредитній угоді №203Є/V-U від 11.07.2007 року вчинено не [PERSON] , а іншою особою. При цьому з наявної у справі кредитної угоди №203Є/V-U від 11.07.2007 року вбачається, що підпис позичальника [PERSON] , міститься на кожному аркуші угоди. Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини») Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, застосовуючи\~Європейську конвенцію з прав людини\~та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належним чином наявність підстав для визнання оспореної Кредитної угоди №203Є/V-U від 11.07.2007 року, яка була укладена між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] , недійсною та такою, що не була підписана позивачем. Отже, позивачем в судовому засіданні не доведено належним чином, що відповідач порушив її права при укладанні кредитного договору, тому у відповідності до статей\~15,\~16 ЦК України\~її право не підлягає захисту судом. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14. Отже, суд приходить до висновку, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову. Також, суд наголошує на тому, що згідно позовної заяви, позивач [PERSON] , зазначала, що про існування Кредитної угоди №203Є/V-U від 11.07.2007 року їй стало відомо тільки 09.02.2016 року із рішення суду від 19.11.2013 року, яким позовну заяву ПАТ КБ\~«Приват Банк»\~про солідарне\~стягнення боргу\~за кредитним договором №203Є/V-U від 11.07.2007 року було задоволено. Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Згідно з преамбулою та статтею\~6\~Розділу\~1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) рішеннями Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» і від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Отже, обставини, встановлені у рішенні Ужгородського міськрайонного суду від 19.11.2013 року, справа №712/20170/12, відносно того, що ПАТ КБ «Приват Банк» виконало свої зобов`язання в повному обсязі та надала [PERSON] , кредит в розмірі 5000 USD (п`ять тисяч доларів США), не потребують доведення при розгляді даної справи та підтверджують те, що ПАТ КБ «Приват Банк» виконало свої зобов`язання в повному обсязі та надала [PERSON] , кредит в розмірі 5000 USD (п`ять тисяч доларів США), а отже спростовують твердження позивача, що дана кредитна угода нею не укладалася та була підписана іншою особою, а тому є недійсним. Відповідно\~до\~ст.\~89\~ЦПК\~України,\~ суд\~ оцінює\~докази\~ за\~своїм\~внутрішнім\~ переконанням,\~ що\~ ґрунтується\~на\~всебічному,\~повному,\~ об`єктивному\~та\~безпосередньому\~ дослідженні\~ наявних\~ у\~ справі\~доказів.\~Жоден\~доказ\~ не\~має\~ для\~суду\~наперед\~ встановленого\~ значення.\~ Суд\~ оцінює\~ належність,\~ допустимість,\~ достовірність\~ кожного\~доказу\~ окремо,\~а\~ також\~ достатність\~ і\~ взаємний\~ зв`язок\~ доказів\~ в\~їх\~сукупності. Згідно із\~ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача». Суд вважає, що позивачем [PERSON] , не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що позивач [PERSON] не підписувала оспорювану кредитну угоду , тому у зв`язку відсутністю її волевиявлення на укладання договору вказаний договір є недійсним. Й, навпаки відповідачем повністю спростовані підстави позову. Європейський\~суд\~з\~прав\~людини \~вказав,\~\~що\~п.\~1\~статті\~\~6\~\~Конвенції\~ зобов`язує\~\~суди\~\~ давати обґрунтування\~\~своїх\~рішень,\~але\~це\~не\~може\~\~ сприйматись\~як\~вимога\~ надавати\~\~ детальну відповідь на кожен\~аргумент.\~Межі\~цього\~обов`язку\~\~ можуть\~бути\~різними\~ в\~\~ залежності \~від\~ характеру\~ рішення. Крім\~ того,\~необхідно\~\~брати\~до\~\~уваги,\~\~між\~ іншим,\~\~\~\~ різноманітність\~ аргументів,\~ \~\~які\~ сторона \~\~може представити \~в \~суд,\~та\~\~відмінності,\~\~які\~\~ існують\~\~у\~\~державах-учасницях, \~\~\~з огляду\~ на\~\~положення\~\~\~\~ законодавства,\~\~\~традиції,\~\~\~\~юридичні висновки,\~\~ викладення\~ та\~\~ формулювання\~\~ рішень.\~\~\~Таким\~ чином,\~ питання,\~\~чи\~\~виконав\~\~ суд\~\~свій\~\~\~ обов`язок\~\~\~щодо\~\~ подання \~\~ обґрунтування,\~\~\~\~що\~ випливає\~\~ зі\~статті\~ 6\~\~\~Конвенції,\~\~\~може\~бути\~ визначено\~\~ тільки\~ у\~\~ світлі\~конкретних обставин\~\~\~справи\~ (Проніна\~ проти України ,№\~63566/00,\~§\~23,\~\~ ЄСПЛ,\~\~ від\~\~18\~липня\~2006\~року).\~ Щодо розподілу судових витрат Частинами першою-другою\~статті 141 ЦПК України\~передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи\~з\~встановлених\~вище\~обставин,\~ суд\~не\~знаходить\~підстав\~для\~ розподілу\~ судових \~витрат,\~ оскільки\~при\~відмові\~в\~задоволенні\~позовних\~вимог,\~відповідно\~ до\~ змісту\~ вимог\~ ст.\~141\~ЦПК\~України,\~ судові\~витрати\~покладаються\~на\~позивача.

Outcome: dismissed