Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-09 00:00:00

09.08.2023 [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (а.с. 1-3). Ухвалою судді від 09.08.2023 позовну заяву залишено без руху (а.с. 13). 01.09.2023 позивачка усунула недоліки позовної заяви. Ухвалою судді від 05.09.2023 справу прийнято до провадження і призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с. 23). Підготовче засідання у справі закрите 05.03.2024 та справа призначена до судового розгляду по суті (а.с. 50-51). В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.07.2023 у справі № 201/16521/15-к (№ 1-кп/201/343/2023) кримінальне провадження, передбачене ч. 3 ст. 286 КК України в відношенні підсудного [PERSON] закрито у зв`язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності. Цивільний позов потерпілої [PERSON] про стягнення зі [PERSON] у рахунок відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 124666,53 гри, моральної шкоди в розмірі 500000,00 грн. - залишено без розгляду. За обставинами вказаного кримінального провадження, 11.04.2012 об 11 год .20 хв. на перехресті вулиць О.Гончара і вул. Чернишевського в м. Дніпрі сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Тойота» під куруванням водія [PERSON] і автомобіля марки «Фольксваген» під керуванням водія [PERSON] . В результаті пригоди загинули пішоходи, які знаходились на тротуарі по вул. Чернишевського, у т.ч. донька позивачки [PERSON] , 1994 року народження та [PERSON] , 1942 року народження. Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.09.2019 [PERSON] визнано винним у скоєнні правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України і призначене покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Частково задоволені позовні вимоги за цивільним позовом позивачки в розмірі 38959,64 грн. матеріальної шкоди і 500000,00 грн. моральної шкоди. Однак вирок скасований Дніпровським апеляційним судом і справу направлено на новий судовий розгляд. Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.03.2019 [PERSON] виправдано, позовні вимоги потерпілих залишені без розгляду. Ухвалою Дніпровського Апеляційного суду від 05.09.2019 вирок від 15.03.2019 скасовано і справу направлено на новий судовий розгляд. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.07.2023 закрите кримінальне провадження відносно [PERSON] , його звільнено від кримінальної відповідальності за скоєння тяжкого злочину, але він не звільняється від відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок злочину. На момент скоєння злочину [PERSON] керував автомобілем на законних підставах і тому згідно ст. 1187 ЦК України має відшкодувати матеріальну і моральну шкоду. Позивака вказує, що завданням злочину їх спричинена моральна шкода, яка полягає у втраті душевного спокою, погіршенні стану здоров`я, вона стала інвалідом 3 групи загального захворювання через цю трагедію, коли загинула моя донька Таїсія, якій було лише 18 років, у якої були плани, на життя, мрії на майбутнє. Справа слухалася тривалий час, ані матеріальну ані моральну шкоду відповідач не відшкодував у добровільному порядку. Матеріальна шкода становить 124666,53 грн., з яких витрати, пов`язані з похоронами 15000,00 грн., з поминальними днями (9 днів, 40 днів, річниця смерті) 11253,29 грн., благоустрій могили, встановлення пам`ятника 16945,00 грн., медичне обстеження, протезування, придбанням ліків у зв`язку з її психічним станом 64530,36 грн.; інформаційно-консультаційні та транспорті затрати 2841,07 грн.; додаткові на квіти, церковні атрибути, транспортні витрати = 10000,00 грн.; витрати на правову допомогу 4000,00 грн. Всього 124666,53 грн. станом на листопад 2015 року. Моральну шкоду оцінює у 500000,00 грн. На підстав викладеного, просила тягнути зі [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 124666,53 грн., моральну шкоду в розмірі 500000,00 грн., всього на 624666,53 грн. Позивачка [PERSON] 10.04.2024 в судове засідання надала заяву, якою позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити, просила справу розглядати без її участі, додаткових клопотань не заявила (а.с. 54). Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав. Однак правом на надання відзиву не скористався. Представник відповідача - адвокат Готвянський І.В. (діє на підставі ордеру від 01.02.2024 - а.с. 48) 10.04.2024 в судове засідання надала заяву, якою просив справу розглядати без його участі, у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.07.2023 закрите кримінальне провадження відносно [PERSON] у зв`язку із даністю притягнення до кримінальної відповідальності, його вина не встановлена. У матеріалах кримінального провадження наявний висновок експерта [PERSON] від 14.05.2018 за № 10.1-10.4/028, який підтверджує відсутність вини [PERSON] через відсутність у діях порушень правил дорожнього руху, які могли стати причиною ДТП (а.с. 53). З`ясувавши позиції сторін, вивчивши матеріали справи, надавши оцінку доводам, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в сукупності з наданими письмовими доказами, суд доходить таких висновків з таких підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України). Встановлено, що вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.09.2016 у справі № 201/16521/15-к (провадження № 1кп/201/47/16), за результатами розгляду кримінального провадження № 1201204000000048 відносно [PERSON] , [INFO] , обвинуваченого у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та призначене йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволені частково. Стягнуто зі [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 38959,64 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 500000 грн., а всього 538959,64 гривень. В іншій частині позовних вимог [PERSON] відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.12.2016 вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01.09.2016 щодо [PERSON] скасовано, призначено новий судовий розгляд в суді першої інстанції. Підставою скасування вироку слугувало, зокрема те, що у порушення п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, суд першої інстанції сформулював у вироку обвинувачення із зміною способу вчинення діяння, який не вказувався у обвинувальному акті прокурором, у зв`язку з чим дійшов суперечливих висновків, оскільки, не погодившись із викладеними прокурором в обвинувальному акті обставинами, одночасно вказав, що судом не змінено підстави обвинувачення, яке було висунуте прокурором. Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.09.2019 [PERSON] визнано невинуватим в пред`явленому обвинувачені у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене останнім. Цивільний позов потерпілої [PERSON] про стягнення з [PERSON] у рахунок відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 124 666,53 грн., моральної шкоди в розмірі 500 000 грн. - залишено без розгляду. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.08.2019 вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.03.2019 року щодо [PERSON] скасовано та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Підставою скасування вироку слугувало, зокрема те, що судом першої інстанції не були враховані висновки, наведені в ухвалі Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.12.2016 року, зокрема щодо оцінки показів свідків сторони захисту. Так, суд, поклавши в основу вироку покази свідків захисту, не дослідив належним чином їх місцезнаходження в момент ДТП, та не урахував наявної у матеріалах провадження інформації про зв`язок абонентів, телекомунікаційні послуги, їх тривалість, зміст, маршрути передавання, та не навів докладних мотивів з яких він відкидає пояснення свідків сторони обвинувачення. Також, всупереч вимогам ст. 337 КПК України, суд порушив питання про винуватість у ДТП іншого водія - [PERSON] . Як видно з вироку, висновки суду зводились до того, що небезпека для руху у цьому провадженні виникла саме з вини іншого учасника ДТП. При цьому суд не врахував, що матеріали провадження містять постанову про закриття кримінального провадження щодо [PERSON] та питання про відповідність його дій вимогам ПДР України не є предметом цього судового розгляду. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд, в порушення вимог кримінального процесуального закону, не усунув наявні у провадження протиріччя при оцінці доказів, допустив неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених в вироку, фактичним обставинам провадження, внаслідок чого дійшов до передчасного висновку про необхідність виправдання [PERSON] . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.07.2023 за клопотанням захисника про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого [PERSON] , у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження, кримінальне провадження № 201/16521/15-к (пр. № 1-кп/201/343/2023), відомості про яке 29.11.2012 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12012040000000048, стосовно [PERSON] , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України - закрито, у зв`язку із закінченням строків давності, звільнивши [PERSON] від кримінальної відповідальності. Цивільні позови [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] - залишено без розгляду, роз`яснено, що це рішення суду не позбавляє їх можливості звернутись з аналогічним позовом в порядку цивільного судочинства. Згідно зі ст. 61 КПК України (у редакції на момент пред`явлення цивільного позову (06.11.2015) цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов. Права та обов`язки цивільного позивача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду. Цивільний позивач має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для потерпілого, в частині, що стосуються цивільного позову, а також має право підтримувати цивільний позов або відмовитися від нього до видалення суду в нарадчу кімнату для ухвалення судового рішення. Цивільний позивач повідомляється про прийняті процесуальні рішення в кримінальному провадженні, що стосуються цивільного позову, та отримує їх копії у випадках та в порядку, встановлених цим Кодексом для інформування та надіслання копій процесуальних рішень потерпілому. Цивільним відповідачем у кримінальному провадженні згідно із ч. 2 ст. 62 КПК України може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст. 62 КПК України цивільний відповідач має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для підозрюваного, обвинуваченого, в частині, що стосуються цивільного позову, а також має право визнавати позов повністю чи частково або заперечувати проти нього. Цивільний відповідач повідомляється про прийняті процесуальні рішення в кримінальному провадженні, що стосуються цивільного позову, та отримує їх копії у випадках та в порядку, встановлених цим Кодексом для інформування та надіслання копій процесуальних рішень підозрюваному, обвинуваченому. Статтею 127 КПК України (у редакції на момент подання цивільного позову) підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення. Шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Відповідно до ч.ч. 5 - 7 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства. Відмова у позові в порядку цивільного, господарського або адміністративного судочинства позбавляє цивільного позивача права пред`являти той же позов у кримінальному провадженні. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Вказані норми не зазнали змін станом на момент розгляду даного позову. Суд, з метою з`ясування обстави справи, досліджує матеріали кримінального провадження. Так, за змістом останнього вироку Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.03.2019, згідно зміненого обвинувального акту від 31.05.2016 [PERSON] пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, відповідно до якого останній 11 квітня 2012 року близько 11 години 20 хвилин, керуючи автомобілем «Тойота», реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись по вул. Олеся Гончара в м. Дніпропетровську, зі сторони вул. Паторжинського в напрямку вул. Гусенка, у порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 (б, д) Правил дорожнього руху «п. 1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п. 2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну...., технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху», проявив власну необережність та недбалість до забезпечення елементарних вимог безпеки дорожнього руху, наближаючись до регульованого перехрестя вул. Чернишевського та вул. Олеся Гончара, рух через який регулюється світлофором, при виявленні небезпеки для руху, яка виражалася у наближенні до перехрестя, з ліва на право по ходу його руху, по вул. Чернишевського автомобіля «Фольксваген», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , в порушення вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», не зменшив швидкості руху аж до повної зупинки керованого ним транспортного засобу, а навпаки продовжив рух, виїхавши на перехрестя вул. Чернишевського та вул. Олеся Гончара, допустив зіткнення з автомобілем «Фольксваген», реєстраційний номер [NUMBER] . Після зіткнення транспортних засобів автомобіль «Фольксваген», реєстраційний номер [NUMBER] , в некерованому стані в результаті заносу, виїхав на ліве узбіччя щодо напрямку свого руху, де допустив наїзд на пішоходів [PERSON] та [PERSON] , які знаходилися на узбіччі [ADDRESS] . Обвинувачений [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що 11 квітня 2012 року він на своєму автомобілі «Тойота» рухався зі сторони пр. Карла Маркса по вул. Олеся Гончара в м. Дніпропетровську , наближаючись до перехрестя з вул. Чернишевського, він побачив, що загорілося червоне світло сигналу світлофора, а тому зупинився у правій крайній смузі десь метра за три до світлофорного об`єкту, встановленого на перехрещенні доріг. В цей час до перехрестя зліва також під`їхав маршрутний транспортний засіб «Богдан», що зупинився трохи далі від нього, як мінімум на лінії світлофорного об`єкту, при цьому, передній бампер його автомобіля розміщувався паралельно заднього мосту коліс маршрутного таксі, а навпроти нього, по діагоналі через перехрестя, зупинився автомобіль «Тойота», за кермом якого перебувала жінка (свідок [PERSON] ), остання включила лівий показник повороту, а тому він звернув свою увага саме на цей автомобіль, оскільки йому потрібно було рухатись прямо через перехрестя, а жінці повернути перед ним ліворуч, у зв`язку з чим він повинен був пересвідчитись, що остання не здійснить перед ним цей маневр. Коли загорілось зелене світло світлофора, він чітко впевнився, що через перехрестя жінка за кермом автомобіля «Тойота» не рухається, а тому він міг безперешкодно почати рух, що він і зробив, при цьому у попутному напрямку з ним першим почав рух транспортний засіб «Богдан» і коли вони почали виїжджати на перехрестя, маршрутний транспортний засіб пригальмував, однак майже впритул наблизившись до перших трамвайних колій на шляху їх руху, тобто останній немалою частиною вже висунувся на перетинання доріг так, що повністю перекрив йому оглядовість зліва, відразу після того як він виїхав із-за останнього, десь на середині перехрестя, поміж трамвайних колій, несподівано почув в передню частину свого автомобіля удар від зіткнення з іншим автомобілем. На його думку, водій маршрутного транспортного засобу побачив приближення автомобіля «Фольксваген» через кращу оглядовість, а тому і зупинився, а він при цьому не міг припустити виникнення небезпеки на шляху його руху, оскільки слідував на зелений сигнал світлофора і міг вважати, що розпочав рух безпечно. В результаті зіткнення на його автомобілі було пошкоджено передню частину, при цьому спрацювали передні подушки безпеки та на лобовому склі з`явились тріщини, переважно навпроти переднього пасажирського сидіння, тобто справа, напевно це відбулось внаслідок спрацювання подушки безпеки, а тому твердження, що у нього в автомобілі хтось знаходився в якості пасажиру на передньому правому сидінні є хибними. Він не порушував правил дорожнього руху в даній дорожній ситуації, оскільки рухався на зелене світло сигналу світлофора, разом з цим, маршрутний транспортний засіб повністю закрив йому оглядовість з лівої сторони, оскільки виїхав на перехрестя, а тому він навіть не міг передбачити наближення небезпеки, хоча швидкість його руху була невелика, десь 20-25 км/год. Після зіткнення він вийшов на дорогу та побачив, що поблизу почали збиратися люди, він не був в курсі, що там відбувається і не знав про травмованих пішоходів, оскільки не відходив від свого автомобіля. Він усвідомлює, що зобов`язаний був надати допомогу пішоходам, однак ще раз просить звернути увагу, що знаходився в такому емоційному стані, що від нього навряд чи могла бути якась користь, крім того там зібралось багата кількість людей, які вже надавали допомогу постраждалим. Лише дещо згодом до нього почали підходити люди, які були очевидцями пригоди, для того щоб обмінятись контактними даними, при цьому він міг як і записувати номера їх мобільних телефонів, так і просити подзвонити на його телефон, тому що дуже переживав і міг не ввести контакт у свій телефонний довідник. Допитаний у судовому засіданні в якості потерпілого [PERSON] суду пояснив, що 11 квітня 2012 року приблизно об 11 годині 10-15 хвилин … він перестроївся у ліву смугу, а саме на трамвайні колії попутного напрямку, і так рухався зі швидкістю 50-60 км/год до перехрестя з вул. Олеся Гончара. Десь метрів за 15-20 до вказаного перехрестя він звернув увагу, що у його напрямку горить зелене світло світлофора, а тому він встигав перетнути перехрещення доріг, що він і зробив, однак закінчуючи проїжджати перехрестя, несподівано відбулось ДТП з іншим автомобілем, що рухався з правої сторони, у зв`язку з чим в нього на автомобілі спрацювали подушки безпеки з правої сторони, після чого від зіткнення його стало розгортати на 180 градусів і в цей момент він лівою стороною збив двох пішоходів, що перебували на тротуарі… Вийшовши через декілька хвилин з автомобіля, він побачив пішохода [PERSON] , який лежав на тротуарі обличчям вниз, прохожі повідомили йому, що останній вже помер та вказали ще й на потерпілу дівчину, яка ще була при тямі, він підбіг до [PERSON] , біля якої вже зібралось багато людей, вони стали викликати швидку допомогу та дзвонити близьким родичам останньої. Допитна у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що після зіткнення транспортних засобів між собою, автомобіль «Фольксваген» відкинуло трохи нижче перехрестя, де останнім було здійснено наїзд на пішохода чоловічої статі ( [PERSON] ). Постраждалу дівчину ( [PERSON] ) вона побачила лише згодом, а не відразу в момент зіткнення, остання знаходилась ще в притомному стані біля салону краси, на тротуарі між стовпом і будівлею. Допитана свідок [PERSON] повідомив суду, що 11 квітня 2012 року, десь в першій половині дня, він був свідком ДТП по вул. Олеся Гончара , внаслідок якої постраждали пішоходи, зокрема жінка ( [PERSON] ) лежала на тротуарі. Був складений протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 11.04.2012 зі схемою та фотознімками до нього, відповідно до якого слідчим, за участю спеціалістів оглянуто ділянку дороги, яка є регульованим перехрестям вул. Чернишевського та вул. Олеся Гончара в м. Дніпропетровську , де відбулась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів «Фольксваген» та «Тойота», внаслідок чого був смертельно травмований пішохід [PERSON] , а пішоходу [PERSON] були спричинені тілесні ушкодження, від яких вона померла пізніше. Згідно із висновком судово-медичної експертизи № 762/64-Е від 14.05.2012 по факту смерті [PERSON] та акт судово-медичного дослідження трупа № 762 від 10.05.2012 (а.к.п. 65-73 т. 2), відповідно до яких у [PERSON] : виявлені тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до смерті останньої, яка настала від сумісної тупої травми тіла, яка супроводжувалась переломами численних кісток скелету, з пошкодженнями внутрішніх органів, зовнішньою та внутрішньою кровотечами та ускладнилась розвитком шоку. Відповідно до Висновку судово-автотехнічної експертизи № 70/27-716 від 31.10.2012: 1. По першому варіанту механізму пригоди (згідно показів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) в даній дорожні обстановці водій [PERSON] повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху, а водій [PERSON] повинен був діяти відповідно до вимог п. 8.10 Правил дорожнього руху; по другому варіанту механізму пригоди (згідно показів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) в даній дорожні обстановці водій [PERSON] повинен був діяти відповідно до вимог п. 8.10 Правил дорожнього руху, а водій [PERSON] повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 10.1, 12.3 Правил дорожнього руху; 2. По першому варіанту механізму пригоди (згідно показів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) водій [PERSON] при своєчасному застосуванні екстреного гальмування мав технічну можливість запобігти зіткненню з іншим автомобілем, при заданих вихідних даних, для водія [PERSON] технічна можливість запобігти зіткненню з іншим автомобілем в даній дорожній обстановці визначалась виконання вимог п. 8.10 Правил дорожнього руху і для цього не було будь-яких перешкод технічного характеру, які б не дозволили йому їх виконати; по другому варіанту механізму пригоди (згідно показів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) для водія [PERSON] технічна можливість запобігти зіткненню з іншим автомобілем в даній дорожній обстановці визначалась виконання вимог п. 8.10 Правил дорожнього руху і для цього не було будь-яких перешкод технічного характеру, які б не дозволили йому їх виконати, водій [PERSON] при своєчасному застосуванні екстреного гальмування не мав технічну можливість запобігти зіткненню з іншим автомобілем; 3. По першому варіанту механізму пригоди (згідно показів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) дії водія [PERSON] , при заданому механізмі пригоди, не відповідали вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з даним ДТП, дії водія [PERSON] , при заданому механізмі пригоди, не відповідали вимогам п. 8.10 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з настання події даного ДТП, по другому варіанту механізму пригоди (згідно показів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) дії водія [PERSON] , при заданому механізмі пригоди, не відповідали вимогам п. 8.10 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з настання події даного ДТП, оцінка дій водія [PERSON] , при заданому механізмі пригоди, не підлягає експертному аналізу, оскільки він, не маючи технічної можливості запобігти зіткненню, знаходився в аварійній ситуації. Згідно із Висновоком судово-автотехнічної експертизи № 70/27-80 від 28.01.2013, яким на поставлені запитання надані наступні відповіді: 2. Водій [PERSON] в даній дорожній обстановці повинен був діяти згідно вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху, водій [PERSON] в даній дорожній обстановці повинен був діяти згідно вимог п. 8.10 Правил дорожнього руху; 3. Водій [PERSON] при своєчасному застосуванні екстреного гальмування мав технічну можливість уникнути зіткнення з іншим автомобілем, при заданих вихідних даних, для водія [PERSON] технічна можливість уникнути зіткненню з іншим автомобілем в даній дорожній обстановці визначалась виконання вимог п. 8.10 Правил дорожнього руху; 4. Дії водія [PERSON] , при заданому механізмі пригоди, не відповідали вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з даною ДТП, дії водія [PERSON] , при заданому механізмі пригоди, не відповідали вимогам п. 8.10 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної ДТП. Відповідно до висновку комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 599/8870 від 01.11.2013, яким на поставлені запитання надані наступні відповіді: дії водія [PERSON] не відповідали вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП, для чого у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру, які б не дозволили йому їх виконати. По другому варіанту механізму пригоди (згідно показів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) в даній дорожньо-транспортній ситуації: дії водія [PERSON] не відповідали вимогам п.п. 8.7.3 «е», 8.10, 16.3 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП, для чого у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру, які б не дозволили йому їх виконати. Згідно із висновком комісійної комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 3388/7199/15-52 від 24.05.2015, у вказаній дорожній обстановці технічна можливість уникнути даного зіткнення у водія [PERSON] полягала у виконанні вимог п. 8.10 Правил дорожнього руху, для виконання яких у нього не вбачається перешкод технічного характеру. Відповідно до наданого зі стороною захисту Висновку комплексної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 10.1-10.4/028 від 14.05.2018, яким на поставлені запитання сторони захисту надані наступні відповіді: в момент наїзду автомобілем «Фольксваген» на пішоходів останні могли розташовуватись на проїзній частині дороги вул. Чернишевського в межах її половини по якій організовано рух в напрямку вул. Пісаржевського, при цьому пішохід [PERSON] могла розташовуватись на відстані 5,6 м. від правого краю проїзної частини дороги вул. Чернишевського походу руху в напрямку до вул. Пісаржевського та на відстані 1,7 м. від ближнього краю проїзної частини дороги вул. Олеся Гончара , а пішохід [PERSON] міг розташовуватись на відстані 3,8 м. від правого краю проїзної частини дороги вул. Чернишевського та на відстані 5,8 м. від ближнього краю проїзної частини дороги вул. Олеся Гончара , що не суперечить їх контактній взаємодії з автомобілем «Фольксваген», напрямку їх після контактного переміщення до місця фактичної зупинки і фіксації на проїзній частині дороги, розташуванню слідової інформації відображеної на проїзній частині дороги і зафіксованої в матеріалах справи, крім того наїзд на пішоходів та зіткнення транспортних засобів між собою мали місце в проміжку часу від 1,3 с. до 30 секунд сигналу світлофора, який дозволяв рух ТЗ в напрямку руху автомобіля «Тойота»; швидкість руху автомобіля «Тойота» могла становити 33 км/год, а автомобіля «Фольксваген» 58 км/год, при цьому встановлені значення швидкостей руху автомобілів є мінімальними, крім того, при інших значеннях швидкості руху транспортних засобів в момент зіткнення, наїзду та взаємному розташуванні транспортних засобів відносно одне одного, меж проїзної частини дороги з нерухомими орієнтирами та пішоходів, центри мас таких транспортних засобів та вказаних пішоходів, зі збереженням максимально наближених значень балансу енергетичних еквівалентів швидкостей, не будуть потрапляти до місць їх розташування у момент фактичної зупинки на місці пригоди, а розташування слідової інформації, що відображається під час комп`ютерного моделювання не буде відповідати максимально наближеному розташуванню тої, що зафіксовано на проїзній частині дороги; відстань зупиночного шляху автомобіля «Тойота» при фактичній швидкості руху в момент виникнення небезпеки (24,46 км/год) і максимально ефективному гальмуванні в умовах місця пригоди становить 13,7…13,4 м.; відстань від автомобіля «Тойота» до місця зіткнення з автомобілем «Фольксваген» у момент виникнення небезпеки для руху водієві [PERSON] є меншою аніж відстань зупиночного шляху автомобіля при екстреному гальмуванні в умовах місця події (6,2 м. водій [PERSON] не мав технічної можливості запобігти зіткненню при фактичній швидкості руху в момент виникнення небезпеки (24,46 км/год) своєчасним застосуванням максимально ефективного гальмування із зупинкою автомобіля до смуги руху автомобіля «Фольксваген», водій [PERSON] мав технічну можливість запобігти зіткненню шляхом своєчасного виконання вимог п.п. 8.7.3 «ґ, е», 8.10 Правил дорожнього руху, виконання яких було необхідною умовою для уникнення події з його боку і для їх виконання у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру, які не дозволили б йому виконати зазначені вимоги. Ухвалюючи 15.03.2019 виправдувальний вирок, щодо [PERSON] , суд виходив, серед іншого, із того, що висновками експертиз встановлена лише технічна можливість у діях водія запобігти наслідкам дорожньо-транспортної пригоди шляхом дотримання правил дорожнього руху, в той же час наявність в діях особи можливості для об`єктивного їх виконання є юридичною складовою та оцінюється лише судом відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 КПК України. Тому, враховуючи встановлену під час судового розгляду дорожню обстановку та обставини, що склались на ділянці дороги в час коли відбулось дане ДТП, суд не дійшов однозначного висновку щодо можливості об`єктивного виявлення водієм [PERSON] на шляху свого руху небезпеки, що була створена іншим водієм [PERSON] , оскільки для цього особі, яка притягається до кримінальної відповідальності могла перешкодити сукупність певних факторів, зокрема таких як: висока інтенсивність дорожнього руху на вказаному перехрещенні доріг у всіх напрямках, щільність розташування транспортних засобів у потоці руху один за одним, можливість водія розраховувати на те, що інші учасники руху також виконають правила дорожнього руху, ступінь участі кожного з водіїв у спричиненні злочинного наслідку, обмеженого поля зору у людини та наявність певної візуальної перешкоди для своєчасного встановлення такої небезпеки із-за транспортних засобів, що рухались в попутному напрямку та обмежували оглядовість з боку приближення водія [PERSON] …Згідно статті 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, а обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, у дорожній ситуації, що розглядається судом, саме діями водія [PERSON] було створено небезпеку для руху водієві [PERSON] . Скасовуючи своєю ухвалою від 05.09.2018 виправдувальний вирок, суд апеляційної інстанції вважав, що судом першої інстанції не дотримано вимог п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, згідно з якими у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Так, ухвалюючи виправдувальний вирок, суд не надав належної оцінки усім доказам у провадженні та належним чином не мотивував своє рішення. Як видно з вироку, суд, дійшовши висновку, що пред`явлене [PERSON] обвинувачення не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду, посилався, зокрема на висновок комплексної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 10.1-10.4/028 від 14.05.2018, проведеної на підставі лише заяви адвоката Готвянського І.В. Між тим, суд не навів у вироку докладних мотивів, з яких він надав перевагу саме цьому висновку, та у зв`язку з чим відкидає докази сторони обвинувачення, зокрема висновок комплексної судово-автотехнічної та трасологічної експертизи № 2020-2012-12 від 25.09.2012, яким встановлено порушення обвинуваченим, зокрема п. 12.3 ПДР України. При цьому, суд не з`ясував які саме вихідні дані надавались експертам для дослідження за заявою захисника та залишив поза увагою те, що сторона обвинувачення і потерпілі не були обізнані у її проведенні та, відповідно, не мали можливості, зокрема поставити запитання експерту. До того ж, посилаючись у вироку на те, що разом із цим висновком не приймає до уваги висновки судово-автотехнічної експертизи № 70/27-716 від 31.10.2012, судово-автотехнічної експертизи № 70/27-80 від 28.01.2013, комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 599/8870 від 01.11.2013, комісійної комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 3388/7199/15-52 від 24.05.2015, суд не врахував, що вони між собою не узгоджуються та зазначені у них твердження є взаємовиключними. Разом з цим, суд першої інстанції надав власну оцінку відповідності дій [PERSON] вимогам п. 12.3 ПДР України та дійшов хибного висновку, що суд, згідно з вимогами ст. 94 КПК України, має самостійно встановити об`єктивну спроможність водія уникнути ДТП. Колегія суддів зазначила, що наведені твердження суду не узгоджуються з вимогами закону, оскільки встановлення цих обставин потребує спеціальних знань, якими суд не володіє. Окрім того, протиріччя висновків усіх наведених експертиз не були усунені під час судового розгляду, що робить судовий розгляд неповним. Також, суд апеляційної інстанції не погодився з наданою судом оцінкою показанням свідків у провадженні. Також судом першої інстанції не були враховані висновки, наведені в ухвалі Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.12.2016, зокрема щодо оцінки показів свідків сторони захисту. Так, суд, поклавши в основу вироку покази свідків захисту, не дослідив належним чином їх місцезнаходження в момент ДТП, та не урахував наявної у матеріалах провадження інформації про зв`язок абонентів, телекомунікаційні послуги, їх тривалість, зміст, маршрути передавання, та не навів докладних мотивів з яких він відкидає пояснення свідків сторони обвинувачення. Також, всупереч вимогам ст. 337 КПК України, суд порушив питання про винуватість у ДТП іншого водія - [PERSON] . Як видно з вироку, висновки суду зводились до того, що небезпека для руху у цьому провадженні виникла саме з вини іншого учасника ДТП. При цьому, суд не врахував, що матеріали провадження містять постанову про закриття кримінального провадження щодо [PERSON] та питання про відповідність його дій вимогам ПДР України не є предметом цього судового розгляду. Під час нового розгляду ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.07.2023 кримінальне провадження стосовно [PERSON] закрито, у зв`язку із закінченням строків давності, звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності. Постановляючи ухвалу про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності та звільняючи [PERSON] від кримінальної відповідальності, судом були досліджені докази, надані учасниками кримінального провадження, на підставі яких, суд перевірив обставини того, чи мало місце діяння, яке інкримінується обвинуваченому [PERSON] і чи містить воно склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, суд не вирішував питання щодо винуватості обвинуваченого [PERSON] у вчиненні цього кримінального правопорушення, оскільки зазначене питання може бути вирішено виключно при ухваленні вироку суду в порядку, передбаченому ст.ст. 368-374 КПК України. У даному кримінальному провадженні [PERSON] мала статус потерпілої, у ДТП загинула її донька. У судовому засіданні вона пояснювала, що після події вона зустрічалась зі [PERSON] , який не вибачився, доводив свою невинуватість. З висновку судово-медичної експертизи трупів № 762/64-Е, проведеної в період з 10.05.2012 по 14.05.2012 (а.к.п. 63-64 т. 2) при дослідженні трупа [PERSON] виявлено: стан після операцій: лапароскапія, лапоратамія, спленектомія, вшивання розривів кореня брижі тонкої кишки, маточно-прямокишечної складки. Первинна хірургічна обробка ран по задній поверхні правого стегна. Торакоцентрез, дренування правої плевральної порожнини. Сумісна тупа травма тіла: внутрішньочерепна травма: вогнищеві крововиливи під м`якими мозковими оболонками, поодинокі мікрогеморагії у речовині головного мозку, масивний інфільтруючий крововилив у товщі м`яких покровів тімяно-потиличної ділянки голови посередині з розповсюдженням ліворуч та ліву тімяно-скроневу ділянку, садно на шкіряних покровах рпавої щоки синець на шкіряних покровах правої величної ділянки обличчя. Закрита травма грудної клітини: переломи 8,9-ого ребер грудної клітини по лопатковій лінії праворуч з пошкодженням пристінкової плерви, вогнищеві інтра та екстраальвеолярні крововиливи, незмінені еритроцити у просвітах деяких бронхів середнього калібру в легенях. Закрита травма черева: розрив селезінки за даними медичної документації, масивні крововиливи у товщі брижі та стінок кишковика, ушиті розриви брижі кишковика та очеревини у товщі брижі та стінок кишковика, ушиті розриви брижі кишковика та очеревини в проекції маточно-прямокишечної ділянки. Подвіний перелом правої клубової кістки, неповний перелом в ділянці лвівого клубово-крижового зєднання, переломи обох гілок лобкової кістки праворуч, перелом нижньої гілки лобкової кістки ліворуч. Уламковий перелом лівої стегнової кістки на відстані від підошової поверхні стоп 72 см, уламковий перелом правої стегнової кістки на відстані від підошви стоп 70см. Крайовий перелом мищелка правої великогомілкової кістки, перелом нижньої третини правої малогомількової кістки. Численні садна, синці та ділянки осаднень на шкіряних покровах тіла трупа. Нерівномірне кровонаповнення судин внутрішніх органів, вогнищеві крововиливи у товщі еднокарду серця. Виявлені при дослідженні трупа тілесні пошкодження прижиттєві, виникли незадовго до настання смерті, від дії з великою силою, великою швидкістю дії, тупого твердого предмету та при ударі об такий, можливо в термін та за обставин, що зазначені у постанові слідчого, тобто за умов дорожньо-транспортної події. Враховуючи характер та розташування тілесних пошкоджень найвірогідніше за все, що первинний контакт частинами автомобіля, який рухався прийшовся у праву зовнішню, задньо-зовнішню ділянку тіла. За своїм характером виявлені при дослідженні трупа тілесні пошкодження відносяться до категорії тяжких, що призвели до настання смерті потерпілої. Смерть її настала від сумісної тупої травми тіла, яка супроводжувалася переломами числених кісток скелету, з пошкодженням внутрішніх органів, зовнішньою та внутрішньою кровотечами та ускладнилися розвитком шоку, що підтверджується даними судового-медичного та додатковими методами дослідження. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява № 38722/02). Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Предметом спору є відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Згідно з частиною 1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до частин 2 та 5 ст. 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, відшкодовується чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим) такої особи, а також особам, які проживали з нею однією сім`єю, особою, яка на відповідній правовій підставі володіє об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку незалежно від вини такої особи. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05.08.2020 у справі № 439/1218/18, провадження № 61-11853св19, від 17.06.2020 у справі № 439/1213/18-ц, провадження № 61-8734св19. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України. Потерпілий має надати докази, що підтверджують факт завдання шкоди внаслідок ДТП, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах: від 05.06.2019 у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15.08.2019 у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02.10.2019 у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11.12.2019 у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18). Відповідачем не зазначається, що потерпіла [PERSON] , яка померла внаслідок ДТП, передбачала, бажала чи свідомо допускала настання ДТП зі смертельним наслідком, тому наявні підстави для відшкодування моральної шкоди. Суд не приймає доводи представника відповідача про те, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду настає лише за наявності вини особи, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок. Суд наголошує, що у статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення. Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини. Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 03.12.2014 у справі № 6-183цс14. Обов`язок відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. покладається на володільця джерела. Правила частини другої статті 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. З огляду на викладене, відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Така правова позиція викладена у постанові від 01.07.2020 у справі № 554/858/19 (провадження № 61-6775св20). Ураховуючи те, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, матеріалами кримінального провадження підтверджено наявність цієї шкоди у вигляді смерті фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, протиправна дія заподіювача шкоди - володільця джерела підвищеної небезпеки - [PERSON] , а також наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою, що встановлено висновками експертів у кримінальному провадження. Тому суд приходить до висновку, що наявні підстави для відшкодування матеріальної шкоди. Вирішуючи питання про розмір матеріальної шкоди, суд виходить із такого. Визначаючи розмір матеріальної шкоди, позивачка зазначила, що її розмір становить 124666,53 грн., з яких: витрати, пов`язані з похоронами 15000,00 грн., пов`язані з поминальними днями (9 днів, 40 днів, річниця смерті) 11253,29 грн., благоустрій могили, встановлення пам`ятника 16945,00 грн., медичне обстеження, протезуванням, придбанням ліків у зв`язку з психічним станом позивачки 64530,36 грн.; інформаційно-консультаційні та транспорті витрати 2841,07 грн.; квіти, церковні атрибути, транспортні витрати 10000,00 грн. Відповідно до ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про поховання та похоронну справу» (у редакції на момент поховання) надання ритуальних послуг відповідно до необхідного мінімального переліку окремих видів ритуальних послуг, передбаченого пунктом 2 частини другої статті 8 цього Закону, здійснюється ритуальними службами або за договором суб`єктами господарювання інших форм власності. Вартість таких послуг встановлюється в порядку і в межах, встановлених законодавством, виконавчим органом сільської, селищної, міської ради. Надання ритуальних послуг, не передбачених зазначеним переліком, а також виготовлення предметів ритуальної належності здійснюється за цінами, встановленими за згодою сторін. У свою чергу, згідно із п. 2 ч. 2 ст. 8 цього Закону центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, в межах своєї компетенції: затверджує необхідний мінімальний перелік вимог щодо порядку організації поховання і ритуального обслуговування населення. Згідно із п. 4. Необхідного мінімального переліку вимог щодо порядку організації поховання і ритуального обслуговування населення, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України від 19.11.2003 № 193, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 08.09.2004 за № 1112/9711, надання ритуальних послуг відповідно до необхідного мінімального переліку окремих видів ритуальних послуг здійснюється ритуальними службами або за договором про надання ритуальних послуг суб`єктами господарювання інших форм власності. Відтак, відшкодуванню підлягають виключно витрати на поховання (ритуальні послуги) та витрати на спорудження надгробного пам`ятника. Тому суд бере до уваги лише документально підтверджені витрати, які складаються із: витрат на поховання, що підтверджені накладною від 13.04.2012 ПП [PERSON] на суму 2440,00 грн. (а.к.п. 99 т. 1), витрат на санітарну обробку тіла, які підтверджені квитанцією на суму 880,00 грн. (а.к.п. 101 т. 1), витрат на ритуальні приналежності, які підтверджені накладними від 12.04.2012 на суму 1000,00 грн. та від 13.04.2012 на суму 620,00 грн. (а.к.п. 103 т. 1), витрат на встановлення пам`ятнику, які підтверджені накладною № 1 від 20.06.2013 ПП [PERSON] , магазин «[INFO]» на суму 15320,00 грн. (а.к.п. 70 т. 1), на облаштування могили, які підтверджені товарним чеком від 30.08.2013 на суму 217,00 грн. (а.к.п. 71 т. 1), всього на суму 20477,00 грн. Інші витрати, як то на поминальні обіди, продукти харчування, одяг, суд не може узяти до уваги, оскільки вони не відносяться до витрат, передбачених ст. 1201 ЦК України. Витрати на лікування позивачки також не є матеріальною шкодою у розумінні ст. 1201 ЦК України. Водночас, суд враховуватиме їх під час вирішення питання про відшкодування моральної шкоди. Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходить із такого. Позивачка оцінила розмір моральної шкоди у 500000,00 грн. Як видно із матеріалів справи, позивачка після смерті доньки [PERSON] тривалий час лікувалася, що видно із медичних документів та чеків на придбання ліків, проведення обстежень (а.к.п 72 - 123 т. 2). Згідно з частиною 1, п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до частин 3-4 ст. 23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні психологічного благополуччя, переживаннях, стражданнях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, фізичному та психологічному пристосуванні до порушень у стані здоров`я. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт завдання позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого; тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках; можливість, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), зазначила, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Отже, визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходячи із засад розумності та справедливості, ураховує глибину фізичних та душевних страждань позивачки, яка втратила доньку, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя душевні страждання; і відновити становище, яке існувало до смерті близької людини у житті позивачки неможливо. Тому розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 500000,00 грн. суд вважає цілком обґрунтованим, розумним, справедливим, не завищеним, через що позовні вимоги про відшкодування цієї шкоди підлягають задоволенню плавністю. За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині матеріальної шкоди та повне задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди, з наведених вище підстав. Обговорюючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд виходить з того, що згідно із п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи, звільнені від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Пунктом 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» передбачена самостійна підстава звільнення позивачів від сплати судового збору у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Цивільні позивачі у кримінальних провадженнях звільняються від сплати судового збору з позовів про відшкодування будь-якої шкоди, завданої в результаті вчинення кримінального правопорушення. Оскільки позивач повністю звільнений від сплати судового збору по даній категорії справ, то, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам - у розмірі 5204,77 грн. (за ставкою 2023 року на момент пред`явлення даного позову - 1 відсоток ціни позову). Розподіл процесуальних витрат у кримінальному провадженні, у тому числі витрат на правову допомогу, здійснюється у порядку ст.ст. 120, 124, 126 КПК України. У даній справи позивачкою не заявлено про відшкодування витрат на правничу допомогу, тому вони судом не розподіляються. На підставі викладеного,

Outcome: partial