Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-16 00:00:00

[PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Барвінківської міської ради Ізюмського району Харківської області про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позову зазначив, що [INFO] померла тітка [PERSON] [PERSON] , після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з земельних ділянок, кадастровий номер 6320480500:05:000:0171, загальною площею 6,7289 га та кадастровий номер 6320480500:05:000:0173, загальною площею 6,5713 га, наданих для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Богодарівської сільської ради Барвінківської ОТГ Ізюмського району Харківської області. Проте нотаріус у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом позивачу відмовила, у зв`язку з тим, що не надано документів, які б підтверджували факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] посилаючись на те, що [PERSON] не має можливості іншим шляхом оформити спадщину після смерті [PERSON] , просив позов задовольнити, встановити той факт, що [PERSON] є племінником померлої [INFO] [PERSON] та визнати право власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Ухвалою судді Барвінківського районного суду Харківської області від 18 грудня 2023 року провадження у справі відкрито в порядку загального позовного провадження. В судове засідання позивач не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримала. Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав. Згідно ч.1.4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ч.3,4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. З огляду на ті обставини, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає доцільним ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Враховуючи що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. На підставі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно до ст. 3 ЦК України, із змісту якої випливає неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та іншими законами. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами. Частиною 2 передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику про справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Відповідно до пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" №5 від 31 березня 1995 року, суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Суд не може відмовити в розгляді заяви про встановлення факту родинних відносин з мотивів, що заявник може вирішити це питання шляхом встановлення неправильності запису в актах громадянського стану. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане 20 березня 2023 року Безлюдівською селищною радою Харківського району (а.с.19). Зі свідоцтва по народження, серії [NUMBER] , виданого повторно 11 січня 2024 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краматорського міського управління юстиції у Донецькій області, вбачається, що батьками [PERSON] були [PERSON] та [PERSON] (а.с.109). Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили той факт, що померла [INFO] [PERSON] була сестрою [PERSON] батька [PERSON] , а, відповідно тіткою позивача, що підтверджено заявами, посвідченими 26 березня 2024 року приватним нотаріусом Ізюмського районного округу Харківської області Винниченко В.І.(а.с.107-108). З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи судом не встановлено, покази свідків об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Таким чином, зібрані по справі докази, які є належними і допустимими та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для встановлення факту родинних відносин, а саме, що [PERSON] , [INFO] , є племінником померлої [INFO] [PERSON] . Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно зі ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1266 ЦК України, племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Ніколенко Г.А. за заявою [PERSON] заведена спадкова справа, копія якої надана до суду, з якої вбачається що [PERSON] спадщину прийняв у встановлений законом строк, інші спадкоємці відсутні. 06 листопада 2023 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Ніколенко Г.А. була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме [PERSON] було відмовлено у видачі на його ім`я свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] у зв`язку з тим, що останнім не подано відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії (а.с.94-95). Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» (пункт 23) передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування. Згідно п. п. 4.14, 4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві, якщо до спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації. З довідки наданої Головним управління Держгеокадастру у Харківській області від 09 жовтня 2023 року № м-298/0/9,1-323/0/21-23 вбачається, що згідно Книг записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, записи в яких здійснювалися до 01.01.2013, зареєстровані державні акти на право приватної власності на земельні ділянки, що розташовані на території Барвінківської міської територіальної громади Ізюмського району Харківської області, від 29 серпня 2002 року, серії [NUMBER] та від 06 жовтня 2004 року, серії ХР №106924 на ім`я [PERSON] (а.с.23). Відповідно до копії Державного акту на право приватної власності, серії І-ХР №054064, та копії Державного акту на право приватної власності, серії І-ХР №106924, виданих Барвінківською райдержадміністраціє, вбачається, що за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 6320480500:05:000:0173, загальною площею 6,5713 га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Богодарівської сільської ради Барвінківської ОТГ Ізюмського району Харківської області та право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 6320480500:05:000:0171, загальною площею 6,7289 га, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Богодарівської сільської ради Барвінківської ОТГ Ізюмського району Харківської області (а.с.24-25). Вирішуючи заявлені позовні вимоги про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за законом по суті, суд виходить з того, що відповідно до статті 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а згідно положень ст.126 ЗК України, в редакції статті станом на 1.01.2013 року, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Пунктом 3.5. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз`яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7 про те, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент отримання земельної ділянки у власність) документом, що підтверджує право власності на земельну ділянку є Державний акт. Як передбачено ст. 328 ЦК України, право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. ст. 1217, 1218 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. У пункті 10 Постанови Пленуму Верхового Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року за № 7 зазначено, що відповідно до статті 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (із збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Таким чином, судом достовірно встановлено, що померлій [PERSON] належали вищезазначені земельні ділянки, позивач є особою, який прийняв спадщину за законом, тому має право на успадкування зазначеного майна. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що позов є законним та обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню.

Outcome: approved