Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-14 00:00:00

В серпні\~2023\~року [PERSON] \~звернувся до\~суду з\~позовом до\~ [PERSON] ,\~в якому\~просить визнати\~будинок,\~розташований за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~спільним майном\~подружжя,\~здійснити його\~поділ,\~визнати за\~ним право\~власності на\~зазначений будинок\~та стягнути\~з нього\~на користь\~ [PERSON] \~1/2 частку вартості будинку з припиненням її права власності на вказаний будинок, вирішити питання про розподіл судових витрат. В своєму позові посилається на те, що сторони з 26.09.2008 року по 12.05.2023 року перебували в зареєстрованому шлюбі та мають спільного неповнолітнього сина [PERSON] , 2009 року народження. У період шлюбу сторонами було придбано вищевказаний житловий будинок. При укладенні договору купівлі-продажу відповідач виступала покупцем, а він як чоловік надавав згоду на купівлю нерухомого майна. Після розірвання шлюбу сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна. Оскільки майно було придбано у період шлюбу, вважає що воно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як у період шлюбу, так і після його розірвання, фактично в спірному будинку проживає [PERSON] з неповнолітнім сином, утримує вказане майно та здійснює за ним догляд. Відповідач [PERSON] мешкає з іншою родиною та стосунки з позивачем та неповнолітнім сином не підтримує. Ухвалою суду від 29.08.2023 року провадження по зазначеній справі відкрито та призначено підготовче судове засідання (а.с.21. Ухвалою суду від 19.12.2023 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду (а.с.51). 15.01.2024 року на виконання ухвали суду позивачем внесено кошти на депозитний рахунок суду, в зв`язку з пред`явленням ним вимоги про припинення права відповідача на частку у спільній власності (а.с.60). Позивач [PERSON] в судове засідання надав заяву про розгляд справи без його та позивача участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.80). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Відзив на позов не подала (а.с.20, 24, 33, 36, 40, 43, 59, 68, 71, 76, 78). Суд на підставі ст.ст. 223, 280-281 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у відсутність зазначених осіб на підставі наявних у ній доказів в заочному порядку, за згодою позивача. Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В судовому засіданні встановлено, що 26.09.2008 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , після реєстрації шлюбу прізвище подружжя [PERSON] , що підтверджується світлокопією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.6). [INFO] у подружжя народився син [PERSON] , що підтверджується світлокопією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.8). Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області №398/530/23 від 11.04.2023 року, яке набрало законної сили 12.05.2023 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с.7). 22.11.2013 року, тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі, [PERSON] було придбано житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами за [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі продажу житлового будинку, посвідченого Стенюхіною І.В., приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №4124 (а.с.9-11). Згідно копії заяви, посвідченої 22.11.2013 року [PERSON] , приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за №4122, [PERSON] дав згоду на купівлю його дружиною [PERSON] , з якою він перебував в шлюбі з 26.09.2008 року, житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами за [ADDRESS] , та укладення нею відповідного договору купівлі-продажу. При цьому він стверджує, що договори, які підлягають укладенню і підписанню його дружиною відповідають їх спільному волевиявленню. Грошові кошти, що будуть витрачені його дружиною на купівлю вищезгаданого будинку є їх спільною сумісною власністю (а.с.57). Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (ст.68 СК України). Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК. Суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Отже, підсумовуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Таким чином, суд приходить до висновку, що житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами за [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю позивача та відповідачки, оскільки набутий у власність відповідачкою під час перебування у шлюбі із позивачем, за згодою останнього та за грошові кошти, що є їх спільною сумісною власністю. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ч.1 ст.71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Як вбачається із матеріалів справи, позивач у позовній заяві вказує про неможливість позасудового врегулювання поділу майна з відповідачем. Таким чином суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем існує спір щодо поділу майна, оскільки саме із цих підстав позивач звернувся до суду із позовом. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч.1, ч.4 ст.65 СК України). Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, ч.2 ст.71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст.364 ЦК України). Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Таким чином, суд приходить до висновку, що частки позивача та відповідача у спільному сумісному майні житловому будинку є рівними, тобто по 1/2 у кожного. Частинами 1 та 4 ст.71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Сторонами не надано відповідних доказів, а саме висновку експерта щодо можливості виділення відокремленої частини вищевказаного житлового будинку з самостійним виходом. Позивач наполягав, що одноособовим утримувачем житлового будинку є він один, мешкає в ньому з неповнолітнім сином [PERSON] , відповідачка не мешкає з ними протягом тривалого часу, тому спільне володіння зазначеним об`єктом окремо в частках (у спільній частковій власності) є недоцільним. Як вбачається з технічного паспорта виготовленого КП «Олександрійське МБТІ» від 05.09.2016 року, загальна площа будинку становить 45,4 кв.м., житлова становить 32,2 кв.м., що також відображено в договорі купівлі-продажу (а.с.5, 13). Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості, оціночна вартість житлового будинку станом на 21.07.2023 року становить 157597,47 грн. (а.с.14-16). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч.2 ст.365 ЦК України). Позивачем [PERSON] попередньо внесено на депозитний рахунок суду грошові кошти, еквівалентні вартості 1/2 частини спірного будинку 79000 грн., задля забезпечення отримання відповідачем [PERSON] грошової компенсації на випадок задоволення позовних вимог, що підтверджується платіжною інструкцією №162966990 від 15.01.2024 року (а.с.60). Депозитний рахунок суду, який відкритий в управлінні державної казначейської служби не є бюджетним рахунком, а є спеціальним реєстраційним рахунком для обліку депозитних сум. Кошти, які зараховуються на цей рахунок є власністю осіб, що їх внесли та підлягають поверненню або перерахуванню за призначенням із настанням відповідних умов. Норами законодавства вказані правовідносини врегульовано наступним чином. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення спільної сумісної власності. Це означає, що ні чоловік, ні дружина не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. За змістом статей 317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд, а також усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до положень ст.365 ЦК України право на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду, якщо спільне володіння і користування майном неможливе. Положення ст.370 ЦК України, вказують на те, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Проаналізувавши фактичні обставини справи у сукупності із нормами законодавства, якими врегульовано вказані правовідносини суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на зазначений будинок та стягнення з нього на користь [PERSON] вартості 1/2 частки будинку з припиненням її права власності на вказаний будинок.

Outcome: approved