Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-09 00:00:00

09.11.2023 року до суду надійшла зазначена позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: -визнати незаконним та скасувати пункт 3 наказу №30ОС к/з/тр від 02.10.2023 року про звільнення позивача із займаної посади з 19.02.2022 року; -поновити позивача на роботі з дати звільнення на посаді оператора комп`ютерного набору; -зобов`язати відповідача увільнити позивача від виконання обов`язків за посадою оператора комп`ютерного набору з 25.01.2022 на час проходження військової служби за контрактом; -стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.02.2022 по 01.10.2023, який становить 164 335,00 грн. Вимоги позову обгрунтовані тим, що 22.07.2021 року позивача було призначено на посаду оператора комп`ютерного набору у відповідача про що було укладено строковий трудовий договір (контракт) №197 к/тр від 22.07.2021. Наказом №12 к/з/тр від 21.01.2022 року позивача було звільнено із займаної посади на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку дії Договору. 07.10.2023 року позивач отримала наказ від 02.10.2023 №30ОС згідно якого її було поновлено на посаді з 31.02.2022 (на виконання рішення Шевченківського районного суду м.Києва у справі №761/7575/22 про поновлення позивача на посаді) та з 19.02.2022 року її повторно звільнено. Позивач вважає, що вказаний наказ підлягає скасуванню в частині звільнення її з посади на тій підставі, що з 25.01.2022 року вона проходить військову службу за контрактом у зв`язку з чим на неї поширюються гарантії, встановлені ч.2 ст.119 КЗпП України. Так як звільнення відбулось в порушення положень діючого законодавства, при вирішенні вимог про поновлення позивача на посаді має бути стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.02.2022 року по 01.10.2023 року в сумі 164 335,00 грн. 28.12.2023 року до суду надійшов відзив відповідача на заявлені вимоги в якому представник просить відмовити в задоволенні заявлених вимог. Як зазначає представник, позивача було звільнено на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України. Станом на 21.01.2022 року та 19.02.2022 року в Україні не було встановлено особливого періоду і [PERSON] не призивалась на військову службу, нею Контракт укладено добровільно, тобто починаючи з 25.01.2022 року [PERSON] добровільно вступила на військову службу, що є підставою для розірвання трудового договору. Тому на думку представника, звільнення позивача є правомірним, оскільки військовий контракт укладено з особою, що не була призвана на військову службу під час мобілізації, в особливий період, що не передбачає збереження гарантій, визначених ст.119 КЗпП України. Відповідь на відзив до суду не надходила. Позивач в судове засідання не з`явилась, звернулась із заявою про слухання справи в її відсутність та просить задовольнити заявлені вимоги. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнав та просив відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві. На підставі положень статті 223 ЦПК України суд продовжив слухання справи у відсутність третьої особи. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Вислухавши представника відповідача, врахувавши відзив, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених вимог за наступних підстав. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Частиною 1 ст.21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Як встановлено судом, з 22.07.2021 року [PERSON] перебувала в трудових відносинах з ТОВ "Фейсер" та займала посаду оператора комп`ютерного набору на підставі трудового договору (контракту) №197 к/тр від 22.07.2021 року. Наказом №12 к/з/тр від 21.01.2022 року [PERSON] було звільнено із займаної посади у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору (контракту) №197 к/тр від 22.07.2021, згідно з п.2 ст.36 КЗпП України з 21.01.2022 року. Позивач не погодилась із зазначеним наказом та оскаржила власне звільнення до суду. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 31.01.2023 року (справа №761/7575/22) позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фейсер" про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено, визнано незаконним та скасовано наказ Товариства з обмеженою відповідальністю "Фейсер" № 12 к/з/тр від 21.01.2022 року про звільнення [PERSON] (персональний номер 347); поновлено [PERSON] на роботі на посаді оператора комп`ютерного набору Товариства з обмеженою відповідальністю "Фейсер" з 21 січня 2022 року; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фейсер" на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.01.2022 по 19.02.2022 р. в розмірі 7 145 грн., з відрахуванням всіх обов`язкових платежів і податків. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі. Рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили. Рішенням суду встановлено, що трудові відносини, які виникли між сторонами містять характер безстроковості. Наказом №30 ОС від 02.10.2023 року поновлено позивача на роботі з 21.01.2022 року згідно рішення Шевченківського районного суду м.Києва по справі №761/7575/22 від 31.01.2023 року та звільнено [PERSON] із займаної посади з 19.02.2022 року згідно рішення суду. З копією наказу позивач ознайомлена 07.10.2023 року про що свідчить її особистий підпис. Як вбачається, в тексті оскаржуваного наказу не вказано статтю КЗпП України за якою було звільнено позивача. У відзиві представник відповідача зазначив, що позивача було звільнено на підставі п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України, так як було встановлено, що позивач вступила на військову службу. При зверненні до суду з позовом, позивач вказувала, що звільнення є таким, що суперечить положенням діючого законодавства, так як вона з 25.01.2022 року проходить військову службу за контрактом у зв`язку з чим на неї поширюються гарантії, встановлені ч.2 ст.119 КЗпП України. На підтвердження проходження військової служби з 25.01.2022 року позивач надала Контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу від 14.01.2022 року, витяг з наказу Командувача військ оперативного командування « [INFO] » №26 від 14.01.2022 року, наказ командира військової частини [NUMBER] від 25.01.2022 року, Стаття 36 КЗпП України визначає, що підставою припинення трудового договору, зокрема є 3) призов або вступ працівника або роботодавця - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім того, коли за працівником зберігаються місце роботи, посади відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу. Стаття 119 КЗпП України визначає, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо згідно з чинним законодавством України ці обов`язки можуть відбуватися в робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Кодексом цивільного захисту України , законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу" , "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" , надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призначеними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі. в числі яких шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності. і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам виплачується виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Представник відповідача зауважував на тій обставині, що військовий контракт укладено з особою, що не була призвана на військову службу під час мобілізації, в особливий період, що не передбачає збереження гарантій, визначених ст.119 КЗпП України. Однак суд не приймає зазначене представником так як згідно з численною практикою Верховного Суду, особливий період діє в Україні з 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію". Президент України рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав (постанови Верховного Суду від 26 вересня 2018 року справа №813/1919/16, від 04 лютого 2019 року справа № 426/11214/17). Таким чином, оскільки станом на 19.02.2022 року в Україні діяв особливий період та на позивача поширюються положення ч.3 ст.119 КЗпП України, тому звільнення позивача відбулось з порушенням положень ч.3 ст.119 КЗпП України у зв`язку з чим суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування пункту 3 наказу №30-ОС від 02.10.2023 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Фейсер» «Про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку [PERSON] » в частині звільнення [PERSON] із займаної посади та поновлення [PERSON] на посаді оператора комп`ютерного набору Товариства з обмеженою відповідальністю «Фейсер»» з 19 лютого 2022 року. Частина 2 статті 235 КЗпП України визначає, що при винесенні рішення про поновлення на роботу органу, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Зважаючи на викладене, так як відповідач звільнив позивача з 19.02.2022 року наказом від 02.10.2023 року, тобто майже через один рік та вісім місяців, суд приходить до висновку про обгрунтованість вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20.02.2022 року по 01.10.2023 року, що становить 150 045,00 грн. (419 робочих днів х 357,25 грн. середньоденного заробітку). Щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача увільнити позивача від виконання обов`язків за посадою оператора комп`ютерного набору з 25.01.2022 на час проходження військової служби за контрактом суд зазначає наступне. 10.10.2023 року листом з описом вкладення [PERSON] направила відповідачу заяву в якій просила увільнити її від виконання посадових обов`язків у зв`язку з проходженням військової служби за контрактом на період з 25.01.202 року із збереженням посади та середньої заробітної плати. Суду не надано доказів отримання вказаного листа. Представник відповідача не міг підтвердити що вказаний лист відповідач отримував. Також суду не було надано доказів, що позивачу було відмовлено в задоволенні вказаної заяви. Таким чином, оскільки права позивача в цій частині не порушені, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зазначених вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial