Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-07 00:00:00

У грудні 2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - виконавчий комітет Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області, як орган опіки і піклування, у якому просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилається на те, що вона з 06 червня 2009 року по 15 листопада 2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого сторони мають спільну дитину [PERSON] [INFO] . Після розлучення батьків донька [PERSON] проживає разом зі своєю матір`ю та вітчимом [PERSON] та сестрою [PERSON] у будинку вітчима. Відповідач ні під час перебування у шлюбі з позивачкою, а ні після його розірвання участі у вихованні доньки не приймав, не утримував її, не цікавився її життям, здоров`ям, навчанням. Вже тривалий час проживає окремо від дитини, не спілкується і не бажає спілкуватися зі нею. Зокрема, судовим наказом від 26 вересня 2013 року у справі № 152/2101/13-ц з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] в розмірі 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 24 вересня 2013 року. Проте відповідач не виконує вказаного наказу, оскільки жодного разу аліменти у визначеному судом розмірі не заплатив. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, позивач розцінює, як ухилення батька від виховання дитини, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність в нього серйозного ставлення до своїх батьківських обов`язків. Ухвалою суду від 30 січня 2024 року відкрито загальне позовне провадження по справі (а.с. 41). Позивачка та її представник у судовому засіданні надали пояснення по суті позову, заявлені вимоги підтримали, наполягали на їх повному задоволенні, не заперечували проти винесення заочного рішення. Крім того, [PERSON] зазначила, що з відповідачем однією сім`єю вони не проживають з 2013 року, їх стосунки не склалися одразу після реєстрації шлюбу, що й призвело до їх фактичного припинення, а в подальшому і до офіційного розірвання сімейно-шлюбних відносин. Участі в життя доньки [PERSON] ніколи не приймав і приймати в подальшому не бажає. Забезпеченням належного рівня життя, розвитком та навчанням дитини позивачка займалась одноособово, в чому їй допомагали батьки та її теперішній чоловік [PERSON] . Відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання повторно не з`явився, був повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивачки, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами. Згідно з ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Представник третьої особи позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Суд, дослідивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов до наступного висновку. З 06 червня 2009 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду від 15 листопада 2013 року (а.с. 12-14). [INFO] у подружжя народилась донька [PERSON] , на підтвердження чого позивачкою надано свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане відділом реєстрації актів цивільного стану Стахановського міського управління юстиції Луганської області (а.с. 9). Судовим наказом від 26 вересня 2013 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 30% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно починаючи з 24.09.2013 року (а.с. 15). 05 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, про що Виконавчим комітетом Івашковецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області видано свідоцтво серії [NUMBER] , за яким прізвище дружини було змінено на « [PERSON] » (а.с. 8). Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, довідки № 501, виданої виконавчим комітетом Шаргородської міської ради від 07 вересня 2023року [PERSON] зареєстрована та проживає разом із матір`ю [PERSON] , вітчимом [PERSON] та сестрою [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20). [PERSON] працює на посаді спеціаліста відділу «Центру надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Шаргородської міської ради, за місцем роботи та проживання характеризується з позитивної сторони. Позивачка зарекомендувала себе не тільки як грамотний, компетентний та відповідальний працівник, а й як гарна господиня та турботлива мати. Шкідливих звичок не має, спиртних напоїв не вживає. Бере активну участь у шкільному житті доньки, регулярно відвідує батьківські збори, сумлінно ставиться до своїх батьківських обов`язків (а.с. 30,31,32). Батько [PERSON] з дитиною не спілкується. У вихованні дитини участі не приймає. З класним керівником на зв`язок ніколи не виходив, на батьківські збори не з`являвся, зазначене підтверджено характеристикою [PERSON] учениці 9 класу Івашковецької гімназії та поясненнями сусідів родини Борячуків у с. Івашківці (а.с. 32, 35-36). До того ж, відповідач систематично ухиляється від обов`язку з утримання дитини, не сплачує аліменти на утримання доньки, про що свідчить довідка про неотримання аліментів за вих. № 3126 від 26.02.2014 року (а.с. 17). Аналіз всіх поданих письмових доказів свідчить про те, що відповідач неналежно ставиться до своїх батьківських обов`язків по вихованню доньки. Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з п. 15, 16, 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 р. №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття та ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). Виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав, визначений ст. 164 Сімейного кодексу України. Мати (батько) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він): - не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; - ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; - жорстоко поводяться з дитиною; - є хронічними алкоголіками або наркоманами; - вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; - засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, такий перелік має виключний характер. Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати системний та постійний характер, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку в особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікую і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ч. 1 статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому слід звернути увагу на наступне. Частиною першою статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. В судовому засіданні була вислухана думка неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , яка повідомила суду, що фактично вона була ініціатором позбавлення батьківських прав свого біологічного батька, якого вона з моменту розірвання шлюбу між батьками чула по телефону три чи чотири рази. Жодного разу батько не вітав її з Днем народження, не піклувався про неї, не цікавився її життям. Всі ці обов`язки взяв на себе нинішній чоловік матері, якого вона вважає своїм батьком та хоче бути усиновленою ним. Таким чином, суду в достатній мірі доведено, що відповідач свідомо ухиляється від виконання обов`язків з виховання дитини, визначених ст. 150 СК України. Поряд з цим, статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. У відповідності до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно із ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до п.4 ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. В свою чергу, відповідачем по справі суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених в позові. Рішеннями виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області від 25 вересня 2023 року затверджено висновок органу опіки та піклування, яким визнано за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] (а.с. 27, 28-29). Аналізуючи викладене, суд виходячи з якнайкращого забезпечення прав, свобод та інтересів дитини, приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітньої доньки [PERSON] , обґрунтовані та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує наступне. Згідно статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved