Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-03 00:00:00

[PERSON] (позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі - відповідач, ДКСУ), у якому просить відшкодувати йому за рахунок коштів Державного бюджету моральну шкоду в розмірі 700 000,00 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 02 листопада 2020 року у цивільній справі № 487/4174/19 відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою позивача на постанову Миколаївського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року на підставі пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, чим порушив право останнього на доступ до правосуддя, що призвело до триваючого порушення його прав та моральної шкоди, у зв`язку з чим було витрачено додаткові зусилля для локалізації негативних наслідків. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року відкрито провадження у справі для розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 08 серпня 2022 року. Протокольною ухвалою від 08 серпня 2022 року підготовче судове засідання відкладено на 21 листопада 2022 року. Протокольною ухвалою від 21 листопада 2022 року підготовче судове засідання відкладено на 16 березня 2023 року. Протокольною ухвалою від 16 березня 2023 року підготовче судове засідання відкладено на 07 червня 2023 року. Протокольною ухвалою від 07 червня 2023 року підготовче судове засідання відкладено на 13 вересня 2023 року. Ухвалою Печерського районного від 13 вересня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті на 08 лютого 2024 року. Протокольною ухвалою від 08 лютого 2024 року підготовче судове засідання відкладено на 04 квітня 2024 року. Позивач в судове засідання не з`явився; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача в судове засідання не з`явився; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що Заводський районний суд м. Миколаєва у цивільній справі № 487/4174/19 постановив рішення від 19 березня 2020 року, яким з урахуванням ухвали від 12 червня 2020 року про виправлення описки, позов задовольнив частково. Стягнув з державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку за рахунок коштів державного бюджету на користь [PERSON] майнову шкоду в розмірі 82 000 грн та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн. В решті позову відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат. Миколаївський апеляційний суд постановою від 09 вересня 2020 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 березня 2020 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. Верховний Суд ухвалою від 02 листопада 2020 року відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою позивача на постанову Миколаївського апеляційного суду від 09 вересня 2020 року. Статтею 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди. Положеннями частини першої статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до вимог статті 56 Конституції України, статей 1173, 1174 ЦК України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень незалежно від вини цих органів чи посадових осіб. За роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у пункті 3 Постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені у статті 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою для покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування положень частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами згідно положень статей 1173 та 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім ці норми не заперечують обов`язкової наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у виді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 908/2202/18, від 02 березня 2020 року у справі № 910/434/19, від 09 квітня 2020 року у справі № 908/690/19. Частиною другою статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода може полягати у: 1) фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до положень ст. 1, 5 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення під час розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у ч. 1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до ЄСПЛ. У порядку статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на протиправні дії органу судової влади у справі № 487/4174/19, а саме Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, який фактично позбавив його, доступу до правосуддя. При цьому, ухвалення судами судових рішень у справі № 487/4174/19 не є підставою для покладання на державу обов`язку відшкодувати моральну шкоду. За таких обставин, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що внаслідок неправомірних дій відповідача йому завдано матеріальну та моральну шкоду, так само не доведено і розмір такого відшкодування, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати несе позивач відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed