Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

Позивач звернулася до Городнянського районного суду Чернігівської області з позовом до відповідача та просила розірвати шлюб, укладений між сторонами, зареєстрований 25 травня 2007 року виконкомом Куликівської сільської ради Городнянського району, Чернігівської області, актовий запис № 01. Позовна заява мотивована тим, що сторони фактично припинили шлюбні відносини, кожен з них має протилежні погляди на шлюб та сім`ю, не мають наміру поновлювати відносини, формальне збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Ухвалою судді від 11 березня 2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження (а.с.24-25). Позивач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, її представник подав до суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримують та наполягають на задоволенні (а.с.31). Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає (а.с.33). Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Сторони уклали шлюб 25 травня 2007 року, зареєстрований виконкомом Куликівської сільської ради Городнянського району, Чернігівської області, актовий запис № 01, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.12). Мають чотирьох неповнолітніх дітей, однак вважають, що примирення не надасть результатів. Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з приписами статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до статті 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до статті 10 Цивільного кодексу України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За частиною 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями статті 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема статей 5, 8 вказаного міжнародного договору. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що шлюбно-сімейні відносини сторонами не підтримуються, шлюб між сторонами фактично розпався, сім`я носить формальний характер, рішення про звернення до суду із даним позовом є виваженим та відповідає волевиявленню обох сторін, тому позов підлягає задоволенню. Окремим пунктом позовної заяви позивач просила стягнути із відповідача на її користь всі понесені документально підтверджені судові витрати по справі. Такими є: судовий збір в сумі 1211,20 гривень та витрати на правову (правничу) допомогу, яка визначена згідно поданого акту-розрахунку (а.с.18) у сумі 4800 гривень. Як вбачається із змісту ч.1 с. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, 50 % від суми сплаченого судового збору слід повернути позивачу із державного бюджету, а інші 50 % стягнути на її користь із відповідача. Щодо суми витрат на правову (правничу) допомогу, судом враховується, що виокремлення адвокатом у акт-розрахунок такої окремої послуги як консультація і виготовлення правової позиції, з урахуванням категорії спору, як самостійного виду адвокатської послуги, є необґрунтованим та охоплюється діями адвоката щодо складання, виготовлення та подачі позову до Городнянського районного суду Чернігівської області. При цьому фактично така дія, як представництво інтересів в суді, не відбулась через неявку сторін і представника до суду, тому фактично підтвердженими є 2 години праці адвоката по складанню, виготовленню та подачі позову до суду, які оцінені по 800 гривень, тобто на загальну суму 1600 гривень. Саме така сума витрат підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Стягуючи таку суму, суд керується критерієм правової визначеності, зокрема, чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд для визначення та розподілу судових витрат, врахував їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до категорії позову, з урахуванням складності та значення справи для обох сторін та відсутності альтернативного шляху розірвання шлюбу. Суд застосовує правовий висновок Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц. На підставі викладеного та

Outcome: approved