Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-17 00:00:00

15 червня 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою у якій просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] на житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку за цією ж адресою, що надавалася для обслуговування будинку. В обґрунтуванням позову вказує, що [INFO] помер його батько [PERSON] . Після смерті батька відкрилася спадщина та позивач звернувся до державного нотаріуса Вітовської державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно. Однак нотаріусом було повідомлено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, та земельну ділянку для його обслуговування, оскільки відсутній оригінал правовстановлюючого документа, що підтверджував право померлого на спадкове майно, а також у зв`язку з тим, що наявний інший спадкоємець першої черги за законом, який спадщину також прийняв. Оскільки позивач та відповідач досягли домовленостей щодо розподілу спадкового майна, однак внаслідок відсутності правовстановлюючого документа на спадкове майно, нотаріусом не може бути видано свідоцтво про право на спадщину, для захисту своїх особистих майнових прав та спадкових прав після смерті батька на спірне нерухоме майно, [PERSON] змушений звернутись до суду. Ухвалою суду від 22 серпня 2023 року провадження у справі відкрито та розпочато підготовче провадження. Ухвалою від 28 листопада 2023 року постановленою за наслідками проведення підготовчого судового засідання, підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом закрито та справу призначено до судового розгляду. У судове засідання 18 квітня 2024 року, позивач [PERSON] не з`явився, подавши раніше до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, вказаних у позовній заяві та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надіславши до суду заяву про визнання позовних вимог [PERSON] та просив розглянути справу за наявними у ній матеріалами, та врахувати домовленість сторін щодо розподілу спадкового майна. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності досліджені докази, суд установив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] , серії [NUMBER] від 29 липня 1992 року, встановлено, що позивач народився [INFO] від батька [PERSON] та матері [PERSON] (а.с.7). У відповідності до свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 30 листопада 1990 року, у [PERSON] та [PERSON] [INFO] також народився син [PERSON] (а.с.50). Відповідно до Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23 лютого 1999 року №3373, вбачається, що 23 лютого 1999 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі - продажу нерухомого майна №3373, за яким [PERSON] купив будинок, що розташований по [ADDRESS] . Відповідно до реєстраційного напису КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», на підставі вказаного договору купівлі-продажу, 11 травня 1999 року за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] за реєстровим №819. За змістом договору купівлі-продажу від 23 лютого 1999 року вбачається, що вказаний договір зареєстрований у відповідності до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (чинної на момент реєстрації договору) на товарній біржі «Нерухомість -Південь» в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за №3373 від 23 лютого 1999 року (а.с.8). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, серії МК №075808, виданого 21 березня 2006 року Шевченківською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області, [PERSON] , який проживає в [ADDRESS] на підставі рішення органу місцевого самоврядування від 09 грудня 2005 року №30 набув у власність земельну ділянку, площею 0,1724 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] (а.с.12). За змістом свідоцтва про розірвання шлюбу, серії [NUMBER] від 18 березня 2008 року вбачається, що 18 березня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] розірвано шлюб ( а.с.13). Відповідно до свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого 18 травня 2009 року Шевченківською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області, [PERSON] помер [INFO] (а.с.5). Згідно частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Внаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина. За встановлених судом обставин, вбачається що єдиними спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] були його діти \- [PERSON] та [PERSON] . Згідно частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за законом чи заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Для прийняття спадщини або відмови від її прийняття, встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 та частина перша статті 1273 ЦК України). Відповідно до статті 1273\~ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Зі змісту спадкової справи №176/2010 до майна померлого [INFO] [PERSON] вбачається, що 19 серпня 2010 року [PERSON] як уповноважений представник [PERSON] та [PERSON] звернулася в інтересах останніх до Вітовської державної нотаріальної контори Миколаївської області із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.44). З довідки\~Шевченківської сільської\~ради Жовтневого\~району Миколаївської\~області від\~08\~липня 2010\~року №971,\~що наявна\~в матеріалах\~спадкової справи,\~вбачається,\~що на\~момент смерті\~ [PERSON] ,\~останній був\~зареєстрований у будинку, що розташований по [ADDRESS] та разом з ним були зареєстровані його діти \- [PERSON] , [PERSON] та колишня дружина [PERSON] (а.с.53). Аналогічні по своїй суті відомості зазначені також і в долученій позивачем довідці Шевченківської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 08 травня 2023 року №199 (а.с.24). За викладеного вбачається, що сторони у цій справі \- [PERSON] та [PERSON] в порядку частини третьої статі 1268 ЦК України є такими спадкоємцями що спадщину прийняли. Отже, як встановлено судом [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями [PERSON] , який помер [INFO] , першої черги за законом, які в силу статей 1261, 1268, 1269 ЦК України, прийняли усю спадщину після його смерті. До складу спадщини, у відповідності до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як встановлено судом, померлий [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23 лютого 1999 року №3373, набув у власність житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] , а в подальшому на підставі рішення органу місцевого самоврядування набув у власність і земельну ділянку, для обслуговування цього житлового будинку. У свою чергу, листом від 10 травня 2023 року №224/02-14 державним нотаріусом Вітовської державної нотаріальної контори Миколаївської області повідомлено позивача про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок та земельну ділянку для його обслуговування, які розташовані по [ADDRESS] через відсутність оригіналів правовстановлюючого документа, що посвідчували б право спадкодавця на вказане майно (а.с.23). Цим же листом повідомлено позивача і про неможливість успадкування ним вказаного вище нерухомого майна, з огляду на наявність і іншого спадкоємця першої черги за законом, який спадщину в установленому законом порядку прийняв. Оскільки відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] свідчить про невизнання цього права іншими особами, він звернувся до суду за захистом своїх прав та таке право підлягає судовому захисту, з огляду на наступне. Так, згідно статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Отже, в даному випадку на момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР. Згідно зі статтею 153 ЦК УРСР, який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 227 ЦК УРСР, що діяв на час укладення договору, договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР, встановлено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Як встановлено судом, спірний договір укладений у відповідності до вимог статті 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на біржі та подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог статті 227 ЦК України підлягає реєстрації в органах технічної інвентаризації. Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. До 01 січня 2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло. В даному випадку право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу від 23 лютого 1999 року, який проведено у якості біржової операції між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] . Закон України «Про товарну біржу» в редакції, діючій на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості. При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до статті 15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році. У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених статті 15 цього закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржі. Тому в цьому контексті немає підстав для визнання нікчемним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23 лютого 1999 року №3373, за яким [PERSON] продав, а [PERSON] придбав житловий будинок по [ADDRESS] . Більш того, отримавши 11 травня 1999 року державну реєстрацію в КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» права власності на вказане домоволодіння, який [PERSON] придбав за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 23 лютого 1999 року №3373, держава цим самим визнала право власності останнього на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. Будь-яких належних та допустимих доказів, що спростовують зазначений вище висновок суду матеріали справи не містять. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що померлий [PERSON] у встановленому законом порядку набув право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , а тому такий будинок ввійшов до складу спадщини, що відкрилася внаслідок його смерті. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 19 травня 2016 року №1377-VІІІ «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» Жовтневий район Миколаївської області перейменовано на Вітовський район. Постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-IX «Про утворення та ліквідацію районів» утворено Миколаївський район (з адміністративним центром у місті Миколаїв) у складі територій Березанської селищної, Веснянської сільської, Воскресенської селищної, Галицинівської сільської, Коблівської сільської, Костянтинівської сільської, Куцурубської сільської, Миколаївської міської, Мішково-Погорілівської сільської, Нечаянської сільської, Новоодеської міської, Ольшанської селищної, Очаківської міської, Первомайської селищної, Радсадівської сільської, Степівської сільської, Сухоєланецької сільської, Чорноморської сільської, Шевченківської сільської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України. З огляду на вказане, місцем знаходження нерухомого майна, яке ввійшло до складу спадщини після смерті [PERSON] та яке є предметом спору у цій справі є [ADDRESS] . За усталеною судовою практикою, яка спирається, серед іншого, на положення Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до норм частини п`ятої статті 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). \~ \~ \~ \~Положення частини першої статті 392 ЦК України, передбачають право власника майна пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Враховуючи, що в даному випадку неможливість видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом пов`язано з відсутністю у позивача органів правовстановлюючих документів, суд погоджується з доводами позивача, що належним способом захисту його права в такому випадку є саме визнання права на непорухоме майно, що відповідатиме способам захисту цивільного права, визначеним статтею 16 ЦК України. Вирішуючи питання\~з приводу\~часток спадкового\~майна,\~які належать\~спадкоємцям,\~суд виходить\~з того,\~що за\~загальним правилом\~частини першої\~статті 1267\~ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. У свою\~чергу,\~частина третя\~цієї статті\~визначає можливість\~спадкоємців за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, змінити розмір частки у спадщині когось із них. Відповідно до наданого суду договору про розподіл спадкового майна від 10 листопада 2009 року, [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] , з іншої дійшли згоди щодо зміни частко у спадщині, що відкрилася внаслідок смерті [PERSON] , шляхом її розподілу наступним чином: у власність [PERSON] переходить все рухоме майно та грошові збереження, які ввійшли до спадкової маси після смерті [PERSON] , а у власність [PERSON] відповідно переходить нерухоме майно, належне померлому, зокрема житловий будинок по [ADDRESS] та земельна ділянка для його обслуговування. Вказаний договір укладено у письмовій формі та скріплено підписами сторін. При цьому як вбачається з положення статті 1267 ЦК України до вказаної форми договору вимагається його нотаріальне посвідчення, що в даному випадку вказує на недодержання цієї вимоги та може вказувати на його нікчемність. Разом з тим, як вказував позивач при зверненні до суду, нотаріальне посвідчення договору про розподіл спадкового майна від 10 листопада 2009 року у цьому випадку також є неможливим з огляду на відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно, що виступає предметом цього договору, через що нотаріус позбавлений можливості вчинити нотаріальні дій, пов`язані з посвідченням такої угоди. У свою чергу, як встановлено судом, виконання за вказаним договором, в частині спадкування відповідачем рухомого майна та грошових заощаджень, відбулося у відповідності з умовами цього договору, однак можливість спадкування позивачем нерухомого майна на умовах та обсязі, що узгодженні сторонами протягом тривалого часу є неможливим, з причин, які не залежать від його волі. У свою чергу положення частини другої статті 55, пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України, статті 4, 5 ЦПК визначають, що доступ до правосуддя є одним із основоположних принципів верховенства права, гарантованим Конституцією та законами України. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У зазначеній статті закріплено принцип доступу до правосуддя. Таким доступом згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист у виді незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі "Белле проти Франції"). У рішенні від 22 грудня 2009 року в справі «Безімянна проти росії», констатуючи порушення самої суті права заявника на доступ до суду, а отже, порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, ЄСПЛ указав, що заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю в судовому вакуумі без будь-якої вини з її боку. З огляду на вказане, вбачається і те, що [PERSON] в даному випадку опинився у ситуації, коли його право на спадкування з незалежних від нього причин досить тривалий час не може бути реалізовано, з огляду на відсутність дієвого механізму для захисту його невизнаних прав, оскільки відсутність правовстановлюючих документів на нерухоме майно в цьому випадку позбавляє його можливості прийняти спадщину у тому розмірі та об`ємі, яка узгоджена з іншими спадкоємцями. Тому і на зазначені правовідносини, що склалися між [PERSON] та державою в особі уповноваженого органу нотаріату, від імені якого виступає саме Вітовська державна нотаріальна контора, можна екстраполювати положення ЄСПЛ, що констатовані у рішенні від 22 грудня 2009 року в справі "Безімянна проти росії», в частині перебування позивача у правовому вакуумі, коли він позбавлений можливості реалізувати своє право на спадкування внаслідок відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно. За викладеного, суд, з урахуванням заяви [PERSON] , поданій до суду 16 квітня 2024 року, у якій останній наголошував на необхідності врахувати при розгляді справи укладений між сторонами договір, вважає можливим прийняти до уваги укладений між сторонами договір про розподіл спадкового майна від 10 листопада 2009 року та визнати за позивачем право власності на нерухоме майно, яке є предметом цього договору, а також увійшло до складу спадщини після смерті [PERSON] . Згідно частини дев`ятої статті 141 ЦПК України судові витрати підлягають покласти на позивача [PERSON] .

Outcome: approved