Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати за ним в порядку набувальної давності на 1/6 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування вимог вказувала, що 27 серпня 1999 року придбав 5/6 частин цього будинку, а 1/6 частина будинку належала [PERSON] , яка померла [INFO] . Посилаючись на те, що за весь термін з часу її смерті він добросовісно і відкрито володів будинком, будь-яких спадкоємців немає, тому вважав, що є всі підстави для визнання за ним права власності на 1/6 частину будинку за набувальною давністю відповідно до положень ст. 344 ЦК України. В судовому засіданні позивач та її представниця позов підтримали та просили задовольнити. Від представника відповідача до суду надійшла заява, в якій відповідач позов визнав та не заперечував проти його задоволення та оформлення спадщини за позивачкою. Суд, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. [INFO] померла [PERSON] і після її смерті відкрилася спадщина, в тому числі на нерухоме майно у виді 1\\6 частини будинку за адресою: [ADDRESS] (раніше - № 36). Часом відкриття спадщини є день його смерті. У разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні норми ЦК України 1963 року. Відповідно до ст. 549 цього ж Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (ч. 2 ст. 548 ЦК України 1963 року). Відповідно до ст. 524 цього Кодексу спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно зі\~ст.\~525\~та ст.\~526\~ЦК України 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу; місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, місце знаходження майна або його основної частини. Статтями 529 та 530 того ж Кодексу передбачено хто із осіб відноситься до першої та другої черги спадкоємців за законом, в тому числі до спадкоємців першої черги відносяться дружина та діти померлого. Заповіту померлої та спадкоємців не встановленого. 5/6 частин будинку належать позивачу на праві власності. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Інститут набувальної давності за своєю правовою природою покликаний усунути юридичну невизначеність поняття фактичного володіння майном, ввести до цивільного обороту вибулі з нього нерухомі речі, чим забезпечити стабільність цивільних правовідносин. Набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, тобто не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, тобто добросовісності, відкритості, безперервності, визначених законом строків володіння. Зокрема володіння має бути добросовісним (безтитульним), тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у звязку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Особу, яка заволоділа майном, слід вважати добросовісною, якщо на момент заволодіння майном вона мала всі підстави вважати, що законний власник у майна відсутній, або якщо власник у майна є, та він втратив інтерес до цього майна. Добросовісність володільця такого майна у даному випадку обумовлена відсутністю або власника взагалі, або будь-яких претензій з боку попереднього його володільця. Володіння має бути відкритим, тобто очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов`язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю. Володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків (для нерухомого майна протягом десяти років). Вказані обставини були повністю встановлені в судовому засіданні. Позивач добросовісно і відкрито володів всім будинок після смерті [PERSON] ; володіння є безперервним понад встановлені законом строки (більше як десять років); протягом періоду володіння ніхто не пред`являв йому будь-яких вимог про повернення майна, і на час розгляду справи жодна особа не заявила про своє право на спірне майно. Таким чином вимог позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню. За викладеного,

Outcome: approved