Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-03 00:00:00

11 січня 2024 року ОСББ «Робоча 176А» звернулося до суду із позовом до відповідача [PERSON] із вимогою про стягнення заборгованості по внескам та обов`язковим платежам на утримання спільного майна у багатоквартирному будинку та прибудинкової території, за період з 01 грудня 2022 року по 30 листопада 2023 року, у розмірі 6103 гривні 44 копійки (а. с. 2-7). В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29 березня 2021 року було проведено державну реєстрацію ОСББ «Робоча 176А», про що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесений відповідний запис № 1002241020000097289. ОСББ «Робоча 176 А» діє на підставі Статуту, затвердженого рішенням загальних зборів ОСББ від 20 березня 2021 року. 20 березня 2021 року протоколом зборів співвласників будинку [ADDRESS] було прийнято рішення про затвердження внесків на утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 6 гривень 71 копійка за м2. Вказує, що відповідачу належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] , загальною площею 75,3 м2, житловою площею 47 м2, а тому він є споживачами послуг ОСББ «Робоча 176 А». Однак останній, у період з 01 грудня 2022 року по 30 листопада 2023 року, внески на утримання спільного майна у багатоквартирному будинку та прибудинкової території не сплатив, у зв`язку з чим за останнім рахується заборгованість у сумі 6103 гривні 44 копійки, які він прохає суд стягнути з відповідача разом із витратами на правову допомогу у сумі 2000 гривень та судовим збором у сумі 3028 гривень. Ухвалою суду від 17 січня 2024 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 23). 23 січня 2024 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 17 січня 2024 року, позивачем усунуто (а. с. 25-26). Ухвалою суду від 26 січня 2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 14 годину 00 хвилин 21 лютого 2024 року (а. с. 28), копія якої надіслана учасникам справи 26 січня 2024 року за вихідним № 2361/24-вих/2/204/1476/24 (а. с. 29). 20 лютого 2024 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив відповідача на позовну заяву (а. с. 54-58), в якому він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує. В обґрунтування відзиву зазначає, що позивач у позовній заяві завищує суму заборгованості, оскільки станом на 09 січня 2024 року вона становила 5704 гривні 37 копійок. Вказує, що відповідно до вимог Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» голова ОСББ зобов`язаний звітувати загальним зборам при виконання кошторису за рік та забезпечувати дотримання інтересів всіх співвласників при встановленні умов і порядку володіння, користування та розпорядження спільною власністю, розподілі між ними витрат на експлуатацію та ремонт спільного майна. Натомість, стверджує, що з моменту утворення ОСББ та дотеперішнього часу мають місце фактичні обставини, які перешкоджають йому користуватися спільним майном, в тому числі через бездіяльність голови ОСББ «Робоча 176 А». Стверджує, що в ОСББ «Робоча 176 А» склалася така ситуація, коли прямо порушуються його права, як співвласника багатоквартирного будинку, зокрема у користуванні частиною підвального приміщення. Так, зазначає, що частина підвального приміщення їхнього будинку використовується кількома співвласниками виключно у власних інтересах, шляхом облаштування індивідуальних комор тощо, із відповідним встановленням обмежень у доступі до цих приміщень інших співвласників, при цьому жодних платежів за таке користування спільним майном останні не здійснюють. Стверджує, що фактично виникла ситуація, за якої частина співвласників збільшила площу нерухомого майна під виключно особисте користування, зберігаючи при цьому початковий розмір внеску, що розрахований від майна, на яке в них є право власності. Отже виникла така ситуація, коли співвласники, що не користуються таким приміщенням, сплачують внески, частина з яких йде на утримання спільного майна з обмеженням для них доступу до нього. Вказує, що збори співвласників їх будинку за 03 грудня 2022 року, якими вирішувалося дані спірні питання визнані такими, що не відбулися, натомість, збори за 20 квітня 2022 року, якими збільшено винагороду голові правління (без збільшення бюджету об`єднання) визнано такими, що відбулися. При цьому, зазначає про те, що він до грудня 2022 року та й наразі не ставить перед собою завдання навмисної несплати внесків та обов`язкових платежів об`єднання, а навпаки, пропонує різні варіанти збільшення їх надходжень. Однак, вважає, що до вирішення питання за наведеними порушеннями його прав, вимоги щодо погашення заборгованості по внескам та обов`язковим платежам за утримання спільного майна у багатоквартирному будинку та прибудинкової території є необґрунтованими та передчасними, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Разом з цим, вважає, що витрати на правову допомогу мають бути фактичними та неминучими, а їх розмір обґрунтованим та пропорційним заявленим позовним вимогам. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав їх задовольнити (а. с. 72 та на звороті). Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував, обґрунтування надав аналогічні тексту відзиву на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що 29 березня 2021 року в Єдиному державному реєстрі про проведення державної реєстрації юридичної особи зареєстровано ОСББ «Робоча 176 А», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а. с. 9). ОСББ «Робоча 176 А» діє на підставі Статуту, затвердженого рішенням загальних зборів ОСББ від 20 березня 2021 року (а. с. 11-16). Протоколом № 1 загальних зборів ОСББ «Робоча 176 А» від 20 березня 2021 року встановлено розмір щомісячних внесків на утримання будинку і прибудинкових територій у розмірі 6 гривень 71 копійка за м2 загальної площі квартири. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а. с. 17), відповідач, на підставі договору купівлі-продажу № 958 від 23 жовтня 2020 року, є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 75,3 м2. Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.\~89\~ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Приписами ст.\~509\~ЦК України\~визначено, що\~зобов`язанням\~є правовідношення,\~в якому\~одна сторона\~(боржник)\~зобов`язана\~вчинити на\~користь другої\~сторони (кредитора)\~певну дію\~(передати\~майно,\~виконати роботу,\~надати послугу,\~сплатити гроші\~тощо)\~або утриматися\~від вчинення\~певної дії\~(негативне\~зобов`язання),\~а кредитор\~має право\~вимагати від\~боржника виконання\~його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610\~ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Приписами ч. 1 ст.\~612\~ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Нормами ст.\~319\~ЦК України\~визначено,\~що власник\~володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд та\~має право\~вчиняти щодо\~свого майна\~будь-які\~дії,\~які не\~суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Крім того, вимогами ч. 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує. Згідно з\~вимогами ч.\~1\~ст.\~5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Приписами ст. 7 Закону України\~«Про особливості\~здійснення права\~власності у\~багатоквартирному будинку» визначено\~обов`язки співвласників\~багатоквартирного будинку,\~зокрема:\~забезпечувати належне\~утримання та\~належний санітарний,\~протипожежний і\~технічний стан\~спільного майна\~багатоквартирного будинку; забезпечувати\~технічне обслуговування\~та у\~разі необхідності\~проведення поточного\~і капітального\~ремонту спільного\~майна багатоквартирного\~будинку; використовувати\~спільне майно\~багатоквартирного будинку\~за призначенням; додержуватися\~вимог правил\~утримання багатоквартирного\~будинку і\~прибудинкової території,\~правил пожежної\~безпеки,\~санітарних норм; виконувати\~рішення зборів\~співвласників; забезпечувати\~додержання вимог\~житлового і\~містобудівного законодавства\~щодо проведення\~реконструкції,\~реставрації,\~поточного і\~капітального ремонтів,\~технічного переоснащення\~приміщень або\~їх частин; відшкодовувати\~збитки,\~завдані майну\~інших співвласників\~та спільному\~майну багатоквартирного\~будинку; додержуватися\~чистоти в\~місцях загального\~користування і\~тиші згідно\~з вимогами\~законодавства; забезпечувати\~поточний огляд\~і періодичне\~обстеження прийнятого\~в експлуатацію\~в установленому\~законодавством порядку\~багатоквартирного будинку\~протягом усього\~життєвого циклу\~будинку та\~нести відповідальність\~за неналежну\~експлуатацію згідно\~із законом; своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги. Аналогічні обов`язки\~співвласників визначені\~ст.\~15 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». Відповідно до вимог ч. 2 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника. Згідно з\~вимогами ч.\~2\~ст.\~12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», витрати на управління багатоквартирним будинком розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат. З аналізу положень статей 11, 319, 322, 509, 526 ЦК України, статей 1, 5, 7, 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», статей 15, 20, 22\~Закону України\~«Про об`єднання\~співвласників багатоквартирного\~будинку» в їх системному взаємозв`язку вбачається, що кожний власник квартири у багатоквартирному будинку є одночасно співвласником спільного майна такого будинку, зокрема, приміщень загального користування та прибудинкової території, який має обов`язок щодо утримання зазначеного майна. Обов`язок утримання зазначеного майна виникає у співвласників багатоквартирного будинку безпосередньо з актів цивільного законодавства. При цьому витрати на утримання спільного майна у багатоквартирному будинку, витрати на оплату комунальних послуг (централізованого опалення) щодо нього входять до складу витрат на управління багатоквартирним будинком та, якщо рішенням зборів співвласників або законодавством не передбачено іншого порядку розподілу витрат, розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, незалежно від факту використання ними належної їм квартири (нежитлового приміщення) та спільного майна, а також членства в об`єднанні співвласників багатоквартирного будинку. Приписами ч. 3 ст.\~12\~Закону України\~«Про особливості\~здійснення права\~власності у\~багатоквартирному будинку» передбачено, що невикористання власником належної йому квартири чи нежитлового приміщення або відмова від використання спільного майна не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком. Вимогами ст.\~15\~Закону України\~«Про об`єднання\~співвласників багатоквартирного\~будинку»,\~з-поміж\~іншого,\~встановлено,\~що співвласник\~зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі. Аналогічна норма міститься і в ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Вимогами ч.\~1\~ст.\~13 ЦПК\~України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, позивач в позовній заяві зазначає про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати внесків на утримання будинку та прибудинкової територій за період часу з 01 грудня 2022 року по 30 листопада 2023 року, на підтвердження чого останнім надано таблицю розрахунків (а. с. 18), з якої вбачається, що позивачем здійснювалися нарахування відповідачу сум щомісячних внесків на утримання будинку і прибудинкової територій у період часу з грудня 2022 року по листопад 2023 року, включно по 508 гривень 62 копійки щомісячно, та, за останнім рахується заборгованість у розмірі 6103 гривні 44 копійки. В свою чергу, відповідач зазначив, що він не заперечує платити внески, більш того усіляко намагається знайти рішення щодо їх збільшення, однак неналежне (бездіяльність) виконання головою правління ОСББ «Робоча 176а» власних обов`язків, порушує його права як співвласника на безперешкодний доступ до загального майна співвласників в цілому (підвального приміщення), тому, допоки йому такий доступ не нададуть, вважав за доцільне вказані внески не сплачувати. Однак суд на може погодитися з доводами відповідача, оскільки Протокол № 1 загальних зборів ОСББ «Робоча 176 А» від 20 березня 2021 року, яким встановлено розмір щомісячних внесків на утримання будинку і прибудинкових територій, рішенням ОСББ чи у судовому порядку недійсним/скасованим не визнаний, при цьому, сам розмір внесків ним не заперечується, а бездіяльність голови ОСББ «Робоча 176 А» у судовому порядку ним не оскаржується. З огляду на викладене, враховуючи те, що відповідач належним чином не виконав своїх обов`язків щодо оплати внесків та обов`язкових платежів на утримання спільного майна у багатоквартирному будинку та прибудинкової території, внаслідок чого за ними утворилась заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у визначеному позивачем розмірі, позовні вимоги є обґрунтованими, підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133\~ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст.\~133\~ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на відповідача. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Частиною 8 ст.\~141\~ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану, в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу ОСББ «Робоча 176А» у даній справі надавало АБ «Кустов та Партнери», в особі адвоката Кустова Сергія Володимировича (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 000306, видане на підставі рішення Ради адвокатів Херсонської області від 03 червня 2021 року № 68 року), що підтверджується договором про надання правової (правничої) допомоги № 05/12/2023 від 05 грудня 2023 року (а. с. 42-48) та ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АЕ № 1239449 від 05 грудня 2023 року (а. с. 49). Верховний суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Також судом враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, відповідно до якої витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Верховний суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 823/2638/18 та від 13 грудня 2018 року у справі № 816/2096/17 вказав на те, що від учасника справи вимагаються докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а не докази обґрунтування часу, витраченого фахівцем у галузі права, тому достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. Так, у позовній заяві позивачем зазначено, що правова допомога становить 2000 гривень, на підтвердження чого надано акт прийому передачі виконаної правничої допомоги (послуг) до договору про надання правничої (правової допомоги) № 05/12/2023 від 02 грудня 2023 року (а. с. 50) відповідно до якого адвокатом надано наступні послуги: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід; витребування доказів, отамання відомостей з Державного реєстру речових прав; збір первинної інформації (доказів), аналіз отриманих документів; складання позовної заяви та подання її до суду; підготовка до судового засідання; представництво інтересів у суді; отримання рішення суду, - загальна вартість яких (фіксована винагорода) становить 2000 гривень, на підтвердження чого надано рахунок-фактуру № 05/12/23 від 13 лютого 2024 року (а. с. 51). Слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19 зазначив, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. З огляду на викладене, з урахуванням складності справи, співмірності та пропорційності понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, приймаючи до уваги те, що розгляд справи здійснювався судом в спрощеному порядку з викликом сторін, однак фактично адвокат Кустов С.В. жодного разу не був присутнім у судових засідання, а розгляд справи здійснено за його відсутності, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем документально недоведений факт понесення витрат на правову допомогу у заявленому розмірі, тому суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у сумі 1000 гривень. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам. У справі «East/WestAllianceLimited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Не зважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, № 30210/96). ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим. Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача, а тому з останнього на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 2684 гривні. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved