Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-14 00:00:00

03.10.2023 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Мілоан» про визнання кредитного договору частково недійсним, визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії, у якому просить: - визнати недійсними пункти 1.3, 1.3.2., 1.4, 1.5, 1.5.3, 2.4.1 договору про споживчий кредит № 8412699, укладеного 19.04.2023 р. між ним та відповідачем; - визнати неправомірними дії відповідача щодо нарахування процентів на підставі умов вказаного договору про споживчий кредит та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19.04.2023 р. між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № 8412699, відповідно до умов якого позивачу було надано відповідачем кредит в сумі 15000,00 грн. строком на 105 днів з 19.04.2023 р. Посилаючись на те, що пункти 1.3, 1.3.2., 1.4, 1.5, 1.5.3, 2.4.1 вказаного договору підлягають визнанню недійсними, оскільки на його думку вони є несправедливими та суперечать принципу розумності і добросовісності, а також є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків, при цьому відповідачем вчиняються неправомірні дії щодо нарахування процентів за цим договором, позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою від 09.10.2023 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. Позивач в судове засідання не з`явився, однак на адресу суду надійшло його письмове клопотання, зі змісту якого вбачається, що останній позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі, а також розглянути справу за його відсутності, проти проведення заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомив та відзиву не подав. Враховуючи, що позивач не заперечив проти проведення заочного розгляду справи, при цьому відповідач, що належним чином повідомлявся про розгляд справи, в судове засідання свого представника не направив, відзиву не подав, а тому відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 19.04.2023 р. між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № 8412699, відповідно до умов якого позивачу було надано відповідачем кредит в сумі 15000,00 грн. строком на 105 днів з 19.04.2023 р. Згідно з п.1.1 договору позикодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п.1.3 договору надати позичальникові грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п.1.2 договору (далі - кредит), а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) в рекомендовану дату платежу, але не пізніше дати остаточного погашення заборгованості, згідно п.1.4 договору та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. У пункті 5.1 договору позичальник підтверджує, що до укладення договору отримав від кредитодавця інформацію, зазначену в Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та в Закону України «Про споживче кредитування»; інформація надана йому кредитодавцем з дотриманням вимог законодавства та забезпечує правильне розуміння позивальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання; умови договору йому зрозумілі та він підтверджує, що договір адаптовано до його потреб та фінансового стану. Також позичальник підтверджує, що до укладення договору отримав проект цього кредитного договору разом з додатками (в електронному вигляді в особистому кабінеті), ознайомився з усіма його умовами (у т.ч. викладеними у п.6.3) та Правилами, що розміщені на веб-сайті Товариства та є невід`ємною частиною цього договору. Приймаючи пропозицію Товариства про укладання цього кредитного договору позичальник також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами (у т.ч. Правилами та Графіком розрахунків) та підтверджує, зокрема, що: він ознайомлений, погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє, і зобов`язується неухильно дотримуватись умов кредитного договору та Правил надання фінансових кредитів (послуг) Товариством, що розміщені на веб-сайті Товариства та є невід`ємною частиною цього договору (п.6.3 договору). Зі змісту п.п.6.1, 6.2 договору вбачається, що цей кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства. Розміщені в особистому кабінеті позичальника проект цього кредитного договору або інформація з посиланням на нього є пропозицією Товариства про укладення кредитного договору (офертою). Відповідь про прийняття пропозиції про укладання цього кредитного договору (акцепт) надається позичальником шляхом відправлення Товариству електронного повідомлення та відбувається із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який надсилається Товариством електронним повідомленням (sms) на мобільний телефонний номер позичальника або передається іншим чином засобами зв`язку вказаними позичальником під час реєстрації особистого кабінету, а позичальник використовує одноразовий ідентифікатор (отриману алфавітно-цифрову послідовність) для підписання цього кредитного договору/електронного повідомлення про прийняття пропозиції про його укладення (акцепту). Електронне повідомлення (акцепт) може бути відправлене позичальником через сайт Товариства, мобільний додаток, месенджери або у СМС повідомленні з мобільного телефонного номеру позичальника на номер 2277. Після укладення цей кредитний договір надається (надсилається) позичальнику шляхом розміщення в особистому кабінеті позичальника. Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Частинами 1, 3 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Частинами 3-6 статті 11 Закону «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону. Згідно з п.2 ч.1 ст. 12 Закону «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до п.12 ч.1 ст. 3 Закону «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Судом встановлено, що укладаючи кредитний договір позивач та відповідач вчинили дії визначені статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію», позивач підписав договір із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (у відповідності до статті 12 цього Закону), після чого укладений договір розміщено в особистому кабінеті позивача, якому в свою чергу були перераховані кошти, відповідно до умов п.1.2 договору на його картку, що підтверджується додатними відповідачем до свого відзиву на позов доказами. Зі змісті договору, графіку розрахунків та довідки по заяві на кредит, вбачається, що позичальник пройшов всі етапи оформлення кредиту на сайті відповідача та погодився з умовами надання кредиту, ознайомився з умовами, процедурою укладення договору, процедурою погашення заборгованості та відповідальністю за порушення умов договору, а отже будучи ініціатором укладення договору позивач мав час для ознайомлення з умовами та порядком співпраці з відповідачем. Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини і проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору. Частиною 1 статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. В ч.1 ст. 215 ЦК України законодавець закріпив, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга та третя статті 215 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Разом з тим, згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору Під час розгляду справи судом не встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність змісту оспорюваного кредитного договору вимогам законодавства. Враховуючи, що кредитний договір підписаний сторонами в електронній формі, електронним підписом одноразовим ідентифікатором, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі, при цьому положення вказаного договору повністю відповідають вимогам законодавства, суд приходить до висновку, що позов у частині вимог про визнання кредитного договору частково недійсним, є необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає. Щодо вимог визнати дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії, суд зазначає наступне. Як вбачається зі змісту кредитного договору, кредит в сумі 15000,00 грн. надається загальним строком 15 днів з 19.04.2023 р. (дата надання кредиту) і складається з пільгового та поточного періоду. Пільговий період складає 15 днів, що настає з дати видачі кредиту та завершується 04.05.2023 р. (рекомендована дата платежу). Поточний період складає 90 днів, що настає з дати наступного за днем завершення пільгового періоду і закінчується 02.08.2023 р. (дата остаточного погашення заборгованості) (п.п.1.3, 1.3.1, 1.3.2 кредитного договору). Відповідно до відомостей про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором, позивачу нараховуються відповідачем проценти за користування кредитом після 02.08.2023 р. на підставі п.п.1.5.2, 2.3.1 кредитного договору. При цьому відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження здійснення позивачем продовження/поновлення пільгового періоду та збільшення строку кредитування, що передбачено п.2.3.1 кредитного договору. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 р. в справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 р. в справі № 310/11534/13-ц дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, а також обумовлену в договорі неустойку за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. При цьому суд зазначив, що кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. Отже, з врахуванням викладеного слід дійти висновку, що проценти за користування кредитними коштами у даному випадку можуть бути нараховані лише протягом 105 днів, тобто терміну, на який ці кошти були надані, зокрема по 02.08.2023 р. включно. Крім того суд вважає, що не заслуговують на уваги доводи позивача щодо пред`явлення відповідачем вимоги про дострокове повернення кредиту, оскільки останнім не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини. За таких обставин, оскільки відповідачем здійснювалось нарахування позивачу процентів за користування кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування, суд приходить до висновку, що позов у частині вимог про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії підлягає частковому задоволенню, а тому вважає за необхідне визнати неправомірними дії відповідача щодо нарахування позивачу з 03.08.2023 р. процентів за користування кредитом за договором про споживчий кредит та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок заборгованості позивача за цим договором. Крім того, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 858,88 грн.

Outcome: partial