Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-07 00:00:00

23 червня 2023 року заступник керівника Луцької окружної прокуратури (далі прокурор) звернувся в суд в інтересах держави в особі Волинської обласної військової адміністрації (далі позивач, Волинська ОВА) з позовом до [PERSON] (далі відповідач-1, [PERSON] ), [PERSON] (далі відповідач-2, [PERSON] ), [PERSON] (далі відповідач-3, [PERSON] ), [PERSON] (далі відповідач-4, [PERSON] ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (далі третя особа, ДСГП «Ліси України»), про\~витребування земельної ділянки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні, яке внесено до ЄРДР 02 грудня 2020 року за №42020031010000117, встановлено, що рішенням Боголюбської сільської ради Луцького району Волинської області від 26 лютого 2007 року №11/3 «Про передачу земель Ківерцівського держлісгоспу в землі запасу Боголюбської сільської ради» прийнято до земель запасу Боголюбської сільської ради земельну ділянку площею 0,98 га, яка розміщена в кварталі 37 виділ 5,7 Луцького лісництва. В подальшому, рішеннями цієї ж сільської ради від 09 жовтня 2007 року затверджені проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передано у власність фізичним особам 4 земельні ділянки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , площею по 0,2450 га. кожна. 24 грудня 2007 року видано відповідні державні акти. На підставі договору дарування від 26 грудня 2007 року [PERSON] відчужила належну їй земельну ділянку з кадастровим номером 0722881000:03:001:1801 на користь [PERSON] . Аналогічно, за договором дарування №5036 від 26 грудня 2007 року [PERSON] відчужив земельну ділянку з кадастровим номером 0722881000:03:001:1802 на користь [PERSON] . В травні 2010 року усі земельні ділянки їх власниками були відчужені на користь [PERSON] на підставі відповідних договорів дарування від 14 травня 2010 року №№287, 286, та від 20 травня 2010 року №№688, 686. В результаті об`єднання земельних ділянок, придбаних [PERSON] , утворилася земельна ділянка з кадастровим номером 0722881000:03:001:4138, про були внесені відповідні відомості до Державного реєстру земель 28 вересня 2010 року. Дана земельна ділянка [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09 січня 2014 року відчужена на користь [PERSON] , яка 12 жовтня 2020 року здійснила її поділ на три земельні ділянки з кадастровими номерами 0722881000:03:001:5779, 0722881000:03:001:5780, 0722881000:03:001:5781, які були відчужені на користь відповідачів у справі. Останніми, на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок від 14 грудня 2021 року об`єднано земельні ділянки, в результаті чого утворилася земельна ділянка з кадастровим номером 0722881000:03:001:0183 площею 0,98 га, відомості про яку внесено до Державного земельного кадастру 30 грудня 2021 року. Наразі ця ділянка перебуває у спільній частковій власності відповідачів, яким належить по 1/4 частки кожному. Прокурор вважає, що спірна земельна ділянка, на момент її прийняття в запас Боголюбською сільською радою у 2007 році, належала до земель лісового фонду та згідно положень ст.ст.19, 57, 84 ЗК України та ст. перебувала у державній власності, оскільки була надана на праві постійного користування ДП «Ківерцівське ЛГ». Прокурор вказує, що відповідно до ст.31 Лісового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення та припиняють права користування ними. Отже, на думку прокурора, спірна земельна ділянка, яка відносилася до земель лісового фонду та перебувала у державній власності, могла бути передана для нелісогосподарських лише за відповідним рішенням обласної державної адміністрації, а Боголюбська сільська рада, ухваливши рішення про прийняття цієї ділянки до земель запасу, перевищила свої повноваження. Прокурор вважає, що внаслідок цього земельна ділянка протиправно вибула з державної власності. Посилаючись на вищевикладене, а також приписи ст.387 ЦК України, прокурор просить суд витребувати у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації з незаконного володіння [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 0622881000:03:001:0183 площею 0,98 га (т.1 а.с.3-17). Третя особа у письмових поясненнях позовні вимоги підтримала. Вказує, що спірна земельна ділянка протиправно вибула з державної власності (т.1 а.с.112-121). Представник [PERSON] у письмових поясненнях, які по суті є відзивом на позов, позовні вимоги заперечив. Узагальнені доводи цього учасника справи зводяться до того, що оскільки спірна земельна ділянка знаходилося в межах с. Тарасове Луцького району Волинської області, нею обґрунтовано розпорядилася Боголюбська сільська рада. Також вказує, що відповідачі є добросовісними набувачами земельної ділянки, оскільки вони не знали та не могли знати про можливий факт незаконного вибуття земельно ділянки з державної власності (т.1 а.с.144-148). У відповіді на відзив представника [PERSON] прокурор фактично повторив доводи свого позову (т.1 а.с.212-216). У письмових запереченнях на позов представник [PERSON] повторив доводи свого відзиву (т.1 а.217-219). У письмовому відзиві представника [PERSON] та [PERSON] фактично дослівно повторені доводи, викладені у заявах по суті спору представника [PERSON] (т.1 а.с.222-227). У відповіді на відзив представника [PERSON] та [PERSON] прокурор фактично повторив доводи свого позову (т.2 а.с.1-5). Крім того, у письмовій заяві представник відповідача [PERSON] просить суд застосувати строки позовної давності у цій справі. Вказує, що про факт вибуття спірної земельної ділянки із державної власності прокурору стало відомо 22 січня 2016 року, коли в межах досудового розслідування було проведено тимчасове вилучення речей та документів, в тому числі рішення Боголюбської сільської ради від 26 лютого 2007 року №11/3 та від 26 квітня 2007 року № 13/5 (т.2 а.с 136-140). Прокурор у письмових запереченнях на заяву про застосування строків позовної давності вказує, що такі строки ним не пропущено, але одночасно просить суд їх поновити з поважних причин (т.2 а.с. 166-169). Прокурор у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Позивач свого представника у судове засідання не направив, але у письмовій заяві просить суд слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Представники відповідачів у судовому засіданні позовні вимоги заперечили та просили суд відмовити у їх задоволенні. Представник третьої особи у судове засідання не прибув. Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням Боголюбської сільської ради Луцького району Волинської області від 26 лютого 2007 року №11/3 «Про передачу земель Ківерцівського держлісгоспу в землі запасу Боголюбської сільської ради» прийнято до земель запасу Боголюбської сільської ради земельну ділянку площею 0,98 га, яка розміщена в кварталі 37 виділ 5,7 Луцького лісництва (т.1 а.с.18, далі спірне рішення). В якості підстави для прийняття спірного рішення у його тексті зазначені ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст.12, 149 Земельного кодексу України, а також згоду ДП «Ківерцівське ЛГ». В матеріалах справи наявний лист ДП «Ківерцівське ЛГ», в якому зазначено, що адміністрація підприємства не заперечує щодо передачі до земель запасу Боголюбською сільської ради Луцького району земельної ділянки площею 2,0 га., яка розміщена в кв.37 вид.5,7 Луцького лісництва і відведена до меж с. Тарасове Луцького району згідно рішення Волинської обласної ради №26/21 від 22 березня 2006 року (т.1 а.с.19). З наявної в матеріалах справи копії рішення Волинської обласної ради від 22 березня 2006 року №26/21 слідує, що цим рішенням затверджений проект землеустрою щодо встановлення меж населених пунктів, в тому числі і с. Тарасове Луцького району Волинської області. Сторонами не заперечується, що спірна земельна ділянка цим рішенням була включена у межі с. Тарасове (т.1 а.с.154). В подальшому, рішеннями цієї ж сільської ради від 09 жовтня 2007 року затверджені проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передано у власність фізичним особам 4 земельні ділянки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , площею по 0,2450 га. кожна. 24 грудня 2007 року видано відповідні державні акти (т.1 а.с.24-27). На підставі договору дарування від 26 грудня 2007 року [PERSON] відчужила належну їй земельну ділянку з кадастровим номером 0722881000:03:001:1801 на користь [PERSON] . Аналогічно, за договором дарування №5036 від 26 грудня 2007 року [PERSON] відчужив земельну ділянку з кадастровим номером 0722881000:03:001:1802 на користь [PERSON] (т.1 а.с.28-32). В травні 2010 року усі земельні ділянки їх власниками були відчужені на користь [PERSON] на підставі відповідних договорів дарування від 14 травня 2010 року №№287, 286, та від 20 травня 2010 року №№688, 686 (т.1 а.с.33-35). В результаті об`єднання земельних ділянок, придбаних [PERSON] , утворилася земельна ділянка з кадастровим номером 0722881000:03:001:4138, про були внесені відповідні відомості до Державного реєстру земель 28 вересня 2010 року (т.1 а.с.44). Дана земельна ділянка [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09 січня 2014 року відчужена на користь [PERSON] , яка 12 жовтня 2020 року здійснила її поділ на три земельні ділянки з кадастровими номерами 0722881000:03:001:5779, 0722881000:03:001:5780, 0722881000:03:001:5781, які були відчужені на користь відповідачів у справі (т.1 а.с.45-48). Останніми, на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок від 14 грудня 2021 року об`єднано земельні ділянки, в результаті чого утворилася земельна ділянка з кадастровим номером 0722881000:03:001:0183 площею 0,98 га, відомості про яку внесено до Державного земельного кадастру 30 грудня 2021 року. Наразі ця ділянка перебуває у спільній частковій власності відповідачів, яким належить по 1/4 частки кожному (т.1 а.с.49-56). Вищенаведені фактичні обставини у справі учасниками справи не заперечуються та вважаються встановленими судом. Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. В першу чергу суд вважає необхідним визначитися з тим, яку ж форму власності державну чи комунальну, мала спірна земельна ділянка до прийняття Боголюбською сільською радою спірного рішення у лютому 2007 року. Згідно ч.1 ст.17 Лісового кодексу України, у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. У постійне користування ліси на землях комунальної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створені спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. Ліси надаються в постійне користування на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища. Право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. При цьому, згідно пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України (тут і далі в редакції чинній станом на лютий 2007 року) до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. З наданих стороною позивача планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування слідує, що спірна земельна ділянка була закріплена за ДП «Ківерцівське ЛГ». Сама ж Боголюбська сільська рада приймаючи рішення про прийняття цієї ділянки до земель запасу вказувала про належність їх до кв.37 вид, 5,7 Луцького лісництва ДК «Ківерцівське ЛГ», тобто, усвідомлювала, що вона перебуває у постійному користування цього спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства (т.1 а.с.60-68, 71). Факт постійного користування цієї ділянкою, згідно матеріалів лісовпорядкування, саме ДП «Ківерцівське ЛГ», відповідачі суду не спростували. Наявність чи відсутність багаторічних лісових насаджень на цій ділянці, на що звертали увагу представники відповідачів у своїх усних поясненнях, правового значення у даній ситуації не мають, оскільки право постійного користування ДП «Ківерцівське ЛГ» підтверджено планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, які, в розумінні пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, є належними правовстановлюючими документами. Отже, оскільки спірна земельна ділянка перебувала на праві постійного користування спеціалізованим державним лісогосподарським підприємством, право на яке посвідчується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, за змістом ч.1 ст.17 Лісового кодексу України вона могла бути лише державної форми власності. Одним із основних доводів сторони відповідачів є посилання на п.12 Перехідних положень ЗК України та твердження, що оскільки земельна ділянка знаходилася в межах населеного пункту, вона перебувала саме у комунальній власності. Такі твердження є помилковими, з огляду на таке. Пунктом 12 Перехідних положень ЗК України (тут і далі в редакції, чинній станом на лютий 2007 року), передбачено, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Тобто до розмежування земель державної і комунальної власності, землями, на яких знаходяться державні підприємства в межах населених пунктів, розпоряджатися відповідні сільські, селищні, міські ради права не мали. Оскільки на спірній земельній ділянці знаходилося Державне підприємство «Ківерцівське лісове господарство», яке було її землекористувачем, розпоряджатися такими землями, навіть після включення їх до складу населеного пункту у 2006 році, як було у даній ситуації, Боголюбська сільська рада права не мала. Таким чином судом було з`ясовано, що до лютого 2007 року спірна земельна ділянка: [NUMBER] ) відносилися до земель лісового фонду згідно планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування; 2) перебувала на праві постійного користування Державного підприємства «Ківерцівське лісове господарство», як спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства, право на яке посвідчувалося тими самими планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування; 3) земельна ділянка перебувала саме у державній, а не комунальній власності, не зважаючи на те, що у 2006 році була включена у межі населеного пункту с. Тарасове Луцького району Волинської області. Сукупність вищенаведених юридичних фактів дозволяє суду зробити висновок, що єдиним способом вибуття цієї ділянки із державної до комунальної власності могла бути лише воля її власника держави в особі відповідних державних органів, в межах їх повноважень. Суд зазначає, що за положеннями п.5 ч.1 ст.31 Лісового кодексу України, рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення та припиняють права користування ними. Оскільки спірна земельна ділянка лісового фонду перебувала у державній власності та мала площу меншу 1 га, передати її у власність для нелісогосподарських потреб, в тому числі і комунальну, а також припинити право постійного користування нею ДП «Ківерцівське ЛГ», мала право лише відповідна обласна державна адміністрація, тобто, в даному випадку Волинська обласна держава адміністрація. В даній ситуації, такого розпорядчого акту Волинською обласною державною адміністрацією не приймалося, а Боголюбська сільська рада ухвалюючи у лютому 2007 року рішення про прийняття земельної ділянки до земель запасу, вийшла за межі своїх повноважень, що призвело до протиправного вибуття цієї ділянки із власності держави. Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, оскільки земельна ділянка вибула з державної власності протиправно та поза волею її власника, вона може бути витребувана від відповідачів, не зважаючи на те, що вони є добросовісними набувачами. Вказане свідчить про обґрунтованість позовних вимог як по суті, так і стосовно обраного позивачем способу захисту порушеного права. Однак, в даній справі сторона відповідачів зробила заяву про застосування строків позовної давності, з приводу якої суд зазначає таке. Як слідує з матеріалів справи, ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 січня 2016 року №161/390/16-к, надано (забезпечено) слідчому СГ слідчого відділення Луцького відділення поліції ЛВП ГУ НП у Волинській області Будиловському Р.В. тимчасовий доступ до документів, які перебувають у володінні Боголюбської сільської ради, фактична адреса: Волинська область, с. Боголюби, вул. 40 років Перемоги, 57, а саме: протокол засідання 41 сесії Боголюбської сільської ради та рішення №41/4 від 28.08.2009; протокол засідання 33 сесії Боголюбської сільської ради та рішення №33/4 від 30.12.2008; проекти встановлення і зміни меж населених пунктів Боголюбської сільської ради, плани земельно-господарського устрою, планово-картографічні матеріали роздержавлення та приватизації земель КСП, проекти землеустрою з планово-картографічними матеріалами по проведенню нормативно-грошової оцінки земель Боголюбської сільської ради; засідання сесій Боголюбської сільської ради та прийняті в період 2006-2012 років рішення про надання дозволів на розробку та затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд (КВЦПЗ 1.8) на території Боголюбської сільської ради; генеральний план населеного пункту [ADDRESS] та інша містобудівна документація (містобудівні обґрунтування, проекти детального планування тощо), що розроблялися/були чинні в період з 2009-2010 років по [ADDRESS] ; заяви, звернення, клопотання фізичних та юридичних осіб, в частині виділення чи вилучення земель для садівництва та з інших питань, що надходили в Боголюбську сільську раду в період 2008-2010 років та журнали реєстрації вхідної кореспонденції, в тому числі заяв, звернень громадян за вказаний період; протоколи засідання та прийняті рішення дільничної виборчої комісії за 2006-2011 роки щодо оголошення результатів виборів до органів місцевого самоврядування та обрання на посаду голови та секретаря Боголюбської сільської ради; рішення сесії Боголюбської сільської ради про обрання секретаря вказаної сільської ради; накази про призначення на посаду, звільнення із посади спеціаліста-землевпорядника Боголюбської сільської ради; функціональні обов`язки (посаді інструкції) голови, секретаря та спеціаліста-землевпорядника Боголюбської сільської ради, з можливістю вилучення (проведення виїмки) оригіналів вказаних документів (т.2 а.с. 136-139) Згідно до опису речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді 22 січня 2016 року, в межах кримінального провадження були вилучені і копії рішень Боголюбської сільської ради від 26 лютого 2007 року №11/3 та від 26 квітня 2007 року 13/5, тобто, рішення, в результаті яких і відбулося вибуття спірної земельної ділянки з державної у комунальну власність (т.2 а.с. 140 ) При цьому згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, у вироці Луцького міськрайонного суду Волинської від 13 жовтня 2023 року №161/834/21, який ухвалений в межах відповідного кримінального провадження, міститься посилання на вищенаведений протокол тимчасового доступу до речей і документів від 22 січня 2016 року. Вказане свідчить, що органами прокуратури, прокурори якої здійснюють процесуальне керівництво у кримінальних провадження, було достовірно відомо про існування рішення Боголюбської сільської ради від 26 лютого 2007 року №11/3, адже відповідний протокол доступ до цього документу від 22 січня 2016 року був використаний як доказ сторони обвинувачення у кримінальному провадженні. Суд зазначає, що згідно правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у п.38 постанови від 11 лютого 2020 року №911/906/18: «оскільки право власності держави на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з постійного користування держави у комунальну власність, а не в момент укладення цією особою наступного правочину з відчуження земельної ділянки та набрання законної сили судовим рішенням, яким підтверджено факт неправомірності вибуття спірної земельної ділянки та порушення права власності держави, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли держава в особі уповноваженого органу довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила» В даній ситуації органи прокуратури дізналися про порушення права власності держави на спірну земельну ділянку саме 22 січня 2016 року, коли в межах досудового розслідування отримали у своє розпорядження копію рішення Боголюбської сільської ради від 26 лютого 2007 року №11/3, яким фактично спірна ділянка вибула з власності держави у комунальну. Зі змісту цього рішення є очевидним наявність порушення права власності держави, оскільки в ньому прямо зазначено про розпорядження землями, якими постійно користується ДП «Ківерцівське ЛГ» (Луцьке лісництво, кв.37, вид. 5, 7), що неможливо в силу положень пункту 12 Перехідних положень ЗК України. Доводи прокурора про те, що органам прокуратури не було відомо про наявність погоджень та дозволів Волинської ОДА стосовно передачі цієї ділянки до земель запасу, суд вважає надуманими, оскільки в даній ситуації розпорядчий документ про передачу земельної ділянки лісового фонду державної власності площею до 1 га був уповноважений прийняти лише один орган Волинська ОДА, при цьому не у формі погоджень або дозволів Боголюбській сільській раді, а шляхом ухвалення власного розпорядчого документа. Посилання прокурора про порушення інтересів держави з моменту передачі спірної ділянки у приватну власність, є помилковим, оскільки права держави в даному випадку були порушені саме з моменту вибуття ділянки у комунальну, а не приватну власність. Суд ще раз підкреслює, що прокурор був здатен дізнатися про порушення прав держави із самого змісту рішення Боголюбською сільської ради від 26 лютого 2007 року №11/3, яке явно не відповідало закону, що є очевидним без необхідності здобуття та вивчення жодних інших документів. Не зважаючи на вищевикладене, прокурор звернувся до суду лише 23 червня 2023 року, хоча про порушення прав держави дізнався 22 січня 2016 року, тобто, з пропуском загального 3-річного стоку позовної давності, який передбачений ст.257 ЦК України, з врахуванням положень п.п.12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. При цьому будь-яких поважних причин пропуску строку позовної давності, в розумінні ч.5 ст.267 ЦК України, прокурор суду не навів. Його доводи в цій частині є контраверсійними, оскільки він одночасно стверджує, що не пропустив строк позовної давності, бо дізнався про порушення інтересів держави в межах досудового розслідування у 2020 році, а потім просить суд визнати причини пропуску цього строку поважними обмежившись загальними формулюваннями про велику завантаженість органів прокуратури, значний обсяг документів для дослідження та про інші подібні доводи, які суд сприйняти як поважні не в змозі. Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки судом встановлена обґрунтованість позовних вимог, але сплив строк позовної давності, про застосування якого було заявлено стороною у спорі, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову з цієї підстави.

Outcome: dismissed