Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

Представник позивача - адвокат Івасишин Зоряна Зорянівна, яка діє в інтересах [PERSON] , звернулася 01.02.2024 до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з України , без згоди та супроводу другого з батьків. Позов обґрунтований тим, що з позивач [PERSON] перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] , від якого у них народилася дочка - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.08.2013 шлюб між сторонами розірвано. Дочка проживає разом з позивачем. З початком повномасштабного вторгнення рф на територію України, дочка перебуває у постійному стресі через часті оголошення повітряної тривоги, зривання навчального процесу. Зазначене негативно впливає на загальний стан дитини, її здоров`я, розвиток. Позивач вирішила тимчасово вивезти дитину за межі України, а саме у Канаду, з метою збереження особистого життя та здоров`я дитини. Позивач неодноразово в усній та письмовій формі зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини, однак звернення позивачки залишено відповідачем без задоволення, що змусило її звернутись до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з даним позовом. На підставі зазначених обставин просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу батька, визначивши тривалість рішення суду - до закінчення (скасування) воєнного стану в Україні. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05.02.2024 відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а саме - Службу у справах дітей Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, призначено підготовче провадження по справі. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29.02.2024 закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] та її представник у судове засідання 11.04.2024 не з`явились, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Адвокат Івасишин Зоряна Зорянівна, яка діє в інтересах позивача 11.04.2024 подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи без участі позивача та представника, позов підтримала. Відповідач [PERSON] в судове засідання 11.04.2024 не з`явився повторно, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в тому числі через сайт «Судова влада», що підтверджено матеріалами справи. Жодних заперечень проти позову, в тому числі відзиву на позовну заяву, від відповідача не надійшло. Представник Служби у справах дітей Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради у судове засідання 11.04.2024 не з`явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Від представника Бітківської Д.Є. до суду надійшли письмові пояснення по справі, в яких просить суд врахувати інтереси дитини по справі та розгляд справи проводити без участі представника Служби. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини свої неявки в судове засідання не повідомив, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд, на підставі ст. 280 ЦПК України, ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, судом суд вважає наступне. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). За правилами статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року внесено зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, з нього вилучено норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Водночас, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. В абзаці тринадцятому пункту 2-3 Правил № 57 визначено, що у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2І02-ІХ в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану в Україні продовжувався Указами Президента України від 14 березня 2022 року № 133, від 18 квітня 2022 року № 259, від 18 травня 2022 року № 341, від 12 серпня 2022 року № 573, від 7 листопада 2022 року № 757, від 6 лютого 2023 року № 58, від 01 травня 2023 року № 254, від 26 липня 2023 року № 451,а також від 06 листопада 2023 № 734, яким строк дії воєнного стану продовжено з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб (до 14 лютого 2024 року) та від 5 лютого 2024 року № 49/2024 з 14 лютого до 13 травня 2024 року. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.08.2013 розірвано (а.с.7-8). Від даного шлюбу у сторін народилася дочка - [PERSON] , [INFO] (а.с.18). Обґрунтовуючи підстави виїзду дитини за кордон без згоди батька, позивач вказала, що з метою створення безпечних умов для життя і здоров`я дитини, через введення в Україні воєнного стану, вона має намір виїхати із дочкою на тимчасове проживання (перебування) в Канаду, де дитина буде навчатися. Позивач стверджує, що неодноразово в усній та письмовій формі зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини, однак звернення позивачки залишено відповідачем без задоволення. Факт письмового звернення позивача до відповідача з проханням надати тимчасовий дозвіл для виїзду дитини за кордон підтверджується листами від 02.01.2024 та від 09.01.2024, з доказом надіслання листа від 02.01.2024 на адресу відповідача поштовим відправленням 03.01.2024 (а.с.21,22). В свою чергу, відповідач не надав до суду жодних доказів, які б спростовувати доводи позивача. З урахуванням того, що дочка сторін - [PERSON] , [INFO] , не досягла 16-річного віку на дату подання позову та на час ухвалення рішення по справі, а позивач має намір під час дії в Україні воєнного стану тимчасово виїхати з дитиною за межі України до Канади, з метою створення безпечних умов для життя і здоров`я дитини, навчання, та враховуючи, що позивач не має можливості отримати від відповідача нотаріально посвідченої згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, суд дійшов висновку, що виходячи з найкращих інтересів дитини слід надати дозвіл на її виїзд за межі України до Канади без згоди та супроводу батька [PERSON] , у супроводі матері - [PERSON] , терміном з моменту набрання цим судовим рішенням законної сили та до закінчення (скасування) воєнного стану в Україні. Виходячи з наведеного вище, на підставі ст.3 Конвенції про права дитини, ст. 33 Конституції України, ст.ст. 3, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», ст.ст. 150, 155 СК України,

Outcome: approved