Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

15 лютого 2024 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування позову вказує, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 29.01.2018 року. Від подружнього життя мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалось через постійні непорозуміння та протилежні погляди на шлюб і сім`ю, виконання обов`язків. В позивача та відповідача, втрачено почуття любові. Шлюбних відносин сторони не підтримують, спільного господарства не ведуть. Малолітній син зареєстрований та фактично проживає разом з позивачкою. Вказує, що батько участі у вихованні та утриманні дитини не бере, взагалі не цікавиться сином. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просила суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Враховуючи, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, відзив не подав, суд проводить до висновку про розгляд справи на підставі ст.280 ЦПК України в заочному порядку, на підставі наявних у справі даних та доказів. Дослідивши матеріали справи і наявні у них докази, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого Виконавчим комітетом Дядьковицької сільської ради Рівненського району Рівненської області, 29.01.2018 року, серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] (після реєстрації шлюбу прізвище [PERSON] ) зареєстрували шлюб 29 січня 2018 року, актовий запис №1. Від шлюбу мають сина: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Згідно з ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України. Стаття 112 СК України передбачає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Суд вважає, що на даний час спільне проживання сторін стало не можливим і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, тобто фактично шлюб не існує, а тому його слід розірвати. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Вимоги позивача узгоджуються з положеннями ст. 180 СК України, згідно яких кожен з батьків зобов`язаний утримувати дитину до її повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України Про охорону дитинства, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішення суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 150 СК України передбачені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, зокрема батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Статтею 141 СК України встановлено рівність батьків щодо прав та обов`язків по відношенню до дитини. Згідно ст. 182 СК України вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров"я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виходячи з наведеного, суд приходить до переконання, що стягнення аліментів в розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу), відповідає чинним нормам Сімейного кодексу України та не порушує прав позивачки як отримувача і прав відповідача як платника аліментів. При визначенні розміру аліментів суд виходить з фактичних обставин справи та враховує, що відповідач є повнолітньою, працездатною особою. Судовий збір за позовну вимогу про розірвання шлюбу слід покласти на відповідача, відтак з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1 211 грн. 20 коп. Разом з тим, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів, на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір в розмірі 1 211 грн. 20 коп. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Вирішуючи питання щодо судових витрат, здійснених позивачем у зв`язку з розглядом позову, які складаються з витрат за надання правничої допомоги суд враховує, що відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати за надання правничої допомоги підтверджені наступними доказами, а саме договором про надання правничої допомоги №05/02/2024 від 05.02.2024р., квитанцією №362Е-8ТС0-СРКР-309Е від 05.02.2024р., актом приймання-передачі наданих послуг від 20.03.2024р. Проаналізувавши матеріали справи, вирішуючи питання про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд враховує складність справи, яка є малозначною та розглядається у спрощеному провадженні, умови укладеного договору про надання правової допомоги, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи; час, витрачений представником на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значення справи для сторони, та вважає, що стягнення витрат за надання професійної допомоги, які позивач поніс підлягають до часткового задоволення, а саме стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 5000.00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved