Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі АТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживачів та зобов`язання повернути безпідставно списані кошти. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк», має дві картки «Для виплат» та «Універсальна». На карті «Універсальна» № [NUMBER] рахунок [NUMBER] банком був нарахований кредитний ліміт у розмірі 34000,00 грн. з якого, 18.10.2022 року були вчинені не санкціоновані нею списання коштів, перевіривши баланс карти позивач побачила, що впродовж 9 хвилин з 13 год. 24 хв. до 13 год. 32 хв. включно було проведено 25 транзакцій, з них 1 транзакція у сумі 299,00 грн. і 24 транзакції по 999,00 грн. на загальну суму 24275,00 грн. вказані перекази коштів [PERSON] не ініціювала, платіжну картку третім особам не передавала і секретну інформацію зокрема, ПІН-код та CVV2 код також нікому не повідомляла, з моменту оформлення картки нею не користувалась. Після того, як позивачем було виявлено несанкціоноване списання коштів вона зайшла до електронного кабінету «Приват24» і заблокувала картку «Універсальна» та зателефонувала на гарячу лінію банку і повідомила співробітнику банку про шахрайські дії. 18.10.2022 року позивач звернулась до поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення та до відділення АТ КБ «ПриватБанк» у смт. Чутове, Полтавського району Полтавської області з відповідною заявою. 24.12.2022 року АТ КБ «ПриватБанк» на карту позивача «Для виплат» повернуло 14 платежів по 999,00 грн. у загальній сумі 13986,00 грн., отже сума в розмірі 10289,00 грн. залишилась не поверненою і банк нараховує на цю суму проценти за користування, пені, штрафи, комісії. Позивач звернулась до відповідача про повернення їй на карту «Універсальна» списаних коштів в сумі 10289,00 грн. Однак листом від 15.07.2023 року позивача повідомлено, що відповідно до Правил Міжнародних платіжних систем, встановлено ліміт на проведення операцій по оскарженню не більше ніж по 15 заявок, а отже банк ніяким чином не має права вплинути на кількість операцій, які можливо оскаржити. Відповідачем в повному обсязі безпідставно перераховані кошти не повернені, тому позивач звернувся до суду з даним позовом в якому просить зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» повернути безпідставно списані грошові кошти в сумі 10289,00 грн., скасувати за картковим рахунком позивача № [NUMBER] будь яку заборгованість за використаним кредитним лімітом, що утворилася внаслідок несанкціонованих операцій від 18.10.2022 року, стягнути інфляційні витрати у розмірі 598,76 грн., 3% річних у розмірі 374,63 грн., пеню у розмірі 5675,58 грн. та судові витрати. Ухвалою судді від 30.01.2024 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідачу АТ КБ «ПриватБанк» 11.01.2024 року о 0:30:48 доставлено до електронного кабінету документ в електронному вигляді «Реєстраційна картка вхідного документу» від 10.01.2024 року по справі №550/38/24, а також прикріплені до нього файли позовна заява з додатком, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу (а.с.42). 31.01.2024 року о 17:20:10 доставлено до електронного кабінету одержувачу Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» документ в електронному вигляді «Ухвала» від 31.01.2024 року по справі №550/38/24, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу (а.с.42). З боку відповідача у встановлений ухвалою суду строк відзив відповідно до вимог ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України і всі докази, що підтверджують заперечення проти позову, не надіслано, зустрічний позов не пред`явлено. Беручи до уваги, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 12, 81ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] є клієнтом АТ КБ «ПриватБанк» та на її ім`я відкрито рахунок [NUMBER] (а.с.14). Також встановлено, що 18.10.2022 року з карткового рахунку позивача здійснено 25 транзакцій внаслідок чого відбулося списання грошових коштів 1 транзакція в сумі 299,00 грн. і 24 транзакції по 999,00 грн., а всього на загальну суму 24275,00 грн. (а.с.14-15). По факту несанкціонованого списання коштів позивач [PERSON] відразу зателефонувала на гарячу лінію банку та 26.12.2022 року звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про повернення на її рахунок грошових коштів, які були списані з її карткового рахунку 18.10.2022 року. Також у заяві позивач зазначила, що вказані перекази коштів не ініціювала, платіжну картку третім особам не передавала, секретну інформацію, зокрема ПІН-код та CVV2 код також нікому не повідомляла та з моменту оформлення цієї картки ніколи нею не користувалась (а.с.22-23). Як вбачається із Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою [PERSON] , 19.10.2022 року відкрито кримінальне провадження №12022170450000459 за ст. 185 ч. 4 КК України, в якій вона вказала, що 18.10.2022 року невідома особа з її кредитної картки № [NUMBER] викрала грошові кошти (а.с.21). Листом від 15.07.2023 року АТ КБ «ПриватБанк» повідомило [PERSON] , що відповідно до Правил Міжнародних платіжних систем, встановлено ліміт на проведення операцій по оскарженню не більше ніж по 15 заявок, в даній ситуації ліміт встановлено Міжнародною платіжною системою, а отже банк ніяким чином не має права вплинути на кількість операцій, які можливо оскаржити. Рекомендовано звернутися до правоохоронних органів (а.с.25-26). Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів»(надалі за текстом також Закон) визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що позивач [PERSON] є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг. Згідно з ст.1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його ж рахунка, банк повинен негайно, після виявлення порушення, зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. У постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 року у справі №6-71цс15 зазначено, що відповідно до пунктів 6.7, 6.8 Положення №223 банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та, за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. Саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.08.2023 року у справі №176/1445/22. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом(ч.2 ст.625 ЦК України). У разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення(ч.5 ст.10 ЗУ «Про захист прав споживачів). Оскільки володілець банківського рахунку є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем, то останній несе цивільну відповідальність за неналежне виконання послуг відповідно до ч.5 ст.10 Закону у виді пені у розмірі трьох процентів вартості послуги за кожен день прострочення. Як встановлено судом, позивач [PERSON] як користувач картки своїми діями чи бездіяльністю не сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Списання грошових коштів з карткового рахунку [PERSON] відбулося не за її розпорядженням і вона не повинна нести відповідальності за такі операції. Виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, позивач повідомила про цей факт банк, а також звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Виходячи з наведеного, враховуючи встановлені судом обставини справи та наведене їх правове регулювання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Оскільки, позивач при звернені до суду звільнена від сплати судового збору, на підставі ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати, що складаються з судового збору. Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 гривень. Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 1211,20 грн. Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 137 ЦПК України необхідною умовою розподілу витрат на адвоката є надання доказів, які підтверджують їх здійснення. Позивачем доказів витрат на професійну правничу допомогу у відповідності до ст.137 ЦПК України суду не надано (розрахунки часу і обсягів робіт, квитанції), а тому суд відмовляє у стягненні вказаних витрат з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved