Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

У вересні 2023 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON] ) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON] ), в інтересах якого діє законний представник - опікун [PERSON] , у якому просила визнати об`єктом права спільної сумісної власності позивачки та [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] ) квартиру [ADDRESS] та визнати за нею право власності на 1/2 частки цієї квартири. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка проживала разом з [PERSON] як подружжя з 01 серпня 1999 року до моменту реєстрації шлюбу (05 грудня 2001 року). За час спільного проживання до реєстрації шлюбу [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS] за 79 198,62 грн. На придбання вище вказаної квартири подружжя позичило кошти в спільного знайомого [PERSON] в розмірі 60 000,00 грн, які у подальшому спільно повертали. Також на придбання квартири кожен з подружжя витратив по 10 000,00 грн власних заощаджень. На момент спільного проживання та придбання квартири, позивачка працювала, отримувала дохід. З 01 серпня 1999 року по дату державної реєстрації шлюбу у позивачки та [PERSON] був спільний бюджет. Тому зазначена квартира, яка придбана ними в 2000 році, є спільною сумісною власністю позивачки та [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, після смерті якого відкрилася спадщина. Зазначає, що після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майном, не входить до складу спадщини. 25 жовтня 2023 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання. 30 листопада 2011 року ухвалою суду витребувано у Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи № 228/2023 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 03 січня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач не визнає вимоги позову в повному обсязі. Зазначає, що позивачкою, не надано докази на підтвердження проживання з [PERSON] на момент придбання квартири. Зазначає, що позивачка в позові посилалася на те, що [PERSON] було взято у позику у [PERSON] грошові кошти в сумі 60 000,00 грн на придбання квартири, та повертали дані кошти разом позивачка та [PERSON] . Проте на підтвердження вказаних доводів позивачкою не надано договору або розписки про отримання коштів. Враховуючи викладене, на думку відповідачки, позов є безпідставним та необґрунтованим. 22 січня 2024 року, на виконання вимог ухвали від 30 листопада 2023року, з Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори надійшла належним чином завірена копія спадкової справи № 228/2023 заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 23 січня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій сторона позивача просить її позовні вимоги задовольнити. Зазначає, що в сукупності надані позивачкою письмові докази, спільні фотографії, інші документи свідчать про існування між [PERSON] та позивачкою правовідносин, що за своїми правовими наслідками в частині визнання права спільної сумісної власності на майно можна прирівняти до правовідносин подружжя. 08 лютого 2024 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті. В судовому засіданні, позивач та її представник позовні вимоги підтримали, вважали їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідач та його опікун - [PERSON] визнали позовні вимоги у повному обсязі, не заперечуючи проти заявлених у позові підстав. Окрім того, визнання заявлених позовних вимог виклали в окремій заяві, яка долучена судом до матеріалів справи. Дослідивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши визнання позову відповідачем, суд прийшов до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України). Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд установив, [INFO] помер [PERSON] , який є чоловіком позивачки. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Так, 13 листопада 2000 року між АТ ХК «Київміськбуд» та [PERSON] було підписано акт прийому-передачі квартири інвестору, відповідно до якого АТ ХК «Київміськбуд» побудував та передає, а [PERSON] сплатив 100% вартості та приймає квартиру [ADDRESS] . Загальна вартість квартири становить 79 198,62 грн. 23 листопада 2000 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації було видано свідоцтво про право власності на квартиру, відповідно до якого [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . 05 грудня 2001 року між позивачкою та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним Центром сім`ї зроблено актовий запис про одруження № 1659. Таким чином, встановлено, що спірна квартира була придбана до реєстрації позивачкою шлюбу з власником квартири. Позивачка вважає, що зазначена квартира є спільною сумісною власністю її та [PERSON] , оскільки, хоча вона і придбана до реєстрації їх шлюбу, проте у період їх спільного проживання однією сім`єю за спільні сумісні кошти. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Сімейні правовідносини, які виникли до 1 січня 2004 року, регулюються положеннями КпШС України, а створення спільної власності особами, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, - Законом України «Про власність», який був чинним на час спірних правовідносин. Як встановлено судом, спірна квартира була набута у власність [PERSON] 23 листопада 2000 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності. З огляду на викладене, спір щодо визнання вказаного нерухомого майна спільною сумісною власністю має вирішуватися з урахуванням положень Закону України «Про власність» та ЦК УРСР у редакції, чинній на момент придбання квартири. Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 ЦК України). Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення судом таких обставин норми частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися. Аналогічні правові висновки у постанові викладені Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Як визначено у частинах першій та другій статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно частин першої та шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] посилалася на те, що спірна квартира є її та [PERSON] спільною сумісною власністю, оскільки вона була придбана під час спільного проживання подружжя без реєстрації шлюбу внаслідок спільної праці як членів сім`ї. Квартира придбана, в тому числі, і за кошти, які вони взяли в борг у спільного знайомого та разом його повертали, а тому є її спільною сумісною власністю з [PERSON] , а тому вона має право на 1/2 частини спірного майна, як співвласник. Стороною відповідача належними доказами вказані обставини в ході розгляду справи спростовані не були. Суд вважає, що вказані обставини знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, та матеріалами справи підтверджено, що позивач була працевлаштована та отримувала відповідний дохід, а відтак могла вкладати кошти у спільний сімейний бюджет за час проживання із [PERSON] . Крім того, спільне проживання сторін як до купівлі майна, так і після також підтверджується фотокартками, наданими позивачем, на яких позивачка разом із [PERSON] зображені разом, в колі інших осіб, а також під час відпочинку, побуту, на різних заходах тощо за період, що охоплюється позовними вимогами і що доводить усталеність сімейних відносин та спільне проживання позивача із [PERSON] до моменту придбання майна. Варто вказати на те, що стороною відповідача в ході розгляду справи об`єктивно нічим не було спростовано обґрунтування позовних вимог, що спірне майно було придбано [PERSON] за власні кошти. Окрім того, відповідачем [PERSON] та його опікуном - [PERSON] були повністю визнані заявлені позовні вимоги та визначені ними підстави. Отже, спірне майно квартира [ADDRESS] , яка набута під час спільного проживання сторін [PERSON] та [PERSON] , які на той час не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, оскільки придбана внаслідок спільної праці, індивідуальних трудових зусиль, одержаних особистих доходів, що знайшло також своє підтвердження в судовому засіданні, що позивачка з 17 липня 1998 року по 30 вересня 2001 року працювала помічником складу у ВАТ «Універмаг Україна», що підтверджується записом та копією трудової книжки, отримувавши дохід. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. А згідно положень частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Визнання відповідачем позовних вимог прийнято судом. Отже зважаючи на те, що відповідач [PERSON] та його опікун [PERSON] безумовно визнали позов, надавши про це окрему письмову заяву та заявивши про це у судовому засіданні, і таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved