Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, мотивуючи позов по тим підставам, що 07 березня 2017 року сторони уклали шлюб. Від шлюбу мають неповнолітню доньку, 2018 р.н. З кінця серпня 2020 року відповідачка разом з неповнолітньою донькою покинула місце спільного проживання по [ADDRESS] (квартира належала матері позивача) та поїхала проживати в м. Київ за місцем реєстрації, відтоді сторони проживають порізно. 07.09.2020 року позивачем було придбано та зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0200 га, кадастровий номер 3210900000:01:014:0249 за адресою: [ADDRESS] . 08.10.2020 року позивачем було придбано та зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 113.7 м.кв, житловою 37.6 м.кв. за адресою: [ADDRESS] . Зазначає про те, що позивачу на праві приватної сумісної власності належала 1/3 частина житлової квартири [ADDRESS] , співвласниками інших часток є матір позивача - [PERSON] та сестра [PERSON] . 15 липня 2020 року дана квартира була продана власниками за ціною 63500 дол. США, що еквівалентно 1 723 618 гривень. 04 вересня 2020 року [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] за 315000 грн. Позивач зазначає про те, що отримав свою частку грошових коштів від продажу квартири [ADDRESS] в розмірі 21100 дол. США, що еквівалентно 574529 грн. Також позивач отримав від своєї матері грошові кошти в якості подарунка, що стверджується копією розписки про дарування грошових коштів в розмірі 3000 дол. США, що еквівалентно 868 480 грн, які отримані від продажу квартири [ADDRESS] та від продажу квартири [ADDRESS] . Маючи кошти в розмірі близько 53000 дол. США, позивачем було прийнято рішення придбати житло, а саме приватний будинок. Будинок був придбаний за адресою: [ADDRESS] , стан - без ремонту. Позивач також вказує про те, що успадкувавши батьківське майно, а саме будинковолодіння по [ADDRESS] та гаражний бокс під [ADDRESS] , ним було відчужено дане майно з метою отримання грошових коштів для проведення ремонтних робіт у будинку [ADDRESS] . Таким чином, позивач зазначає про те, що будинковолодіння, хоча й набуте в період шлюбу, проте є його особистою приватною власністю, оскільки придбано позивачем за особисті кошти. Просить суд визнати за [PERSON] право особистої власності на житловий будинок загальною площею 113,7 м.кв, житловою площею 37,6 м.кв по [ADDRESS] , кадастровий номер 3210900000:01:014:0249. До суду звернулась [PERSON] із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 07.03.2017 року між сторонами було зареєстровано шлюб. У шлюбі народилась донька - [PERSON] , [INFO] . Оскільки подружнє життя сторін не склалось, позивач у березні 2021 року виїхала зі спільного житла, придбаного у шлюбі. Після цього шлюбні відносини були припинені. У травні 2021 року позивач зверталась із позовною заявою про розірвання шлюбу, яка була залишена без розгляду. Оскільки відповідач відмовлявся брати участь в утриманні спільної доньки, яка залишилась проживати з матір`ю, у травні 2021 року позивач звернулась та отримала судовий наказ про стягнення аліментів. У жовтні 2021 року позивач отримала позовну заяву відповідача про розірвання шлюбу. При цьому, в позовній заяві зазначено було про припинення шлюбних відносин у 2020 році, що припадало на момент придбання сторонами спільного майна. Наразі рішення про розірвання шлюбу не набрало законної сили та позивачем буде подана апеляційна скарга у зв`язку з неврахуванням поданого у межах строку відзиву та без врахування дійсних обставин справи щодо фактичного припинення шлюбних відносин. Вказує про те, що за час подружнього життя за спільні кошти та спільними зусиллями було придбано наступне майно: автомобіль державний номер [NUMBER] , Chevrolet Cruze, [NUMBER] , 2012 року випуску, який був придбаний у 2018 році; будинок загальною площею 113,7 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка кадастровий номер 3210900000:01:014:0249 . Щодо обставин придбання автомобіля вказує про те, що автомобіль Chevrolet Cruze, [NUMBER], 2012 року випуску, було вирішено придбати у 2018 році шляхом придбання та розмитнення транспортного засобу на території ЄС. Так, [PERSON] придбала для свого колишнього чоловіка квитки на авіарейс на 02.03.2018 року до міста Вільнюс, адже за кордоном було знайдено та вирішено придати вказаний автомобіль. [PERSON] виїхав до Вільнюса та приїхав із згаданим автомобілем. У позивача збереглись фотографії цього автомобіля з іноземними реєстраційними номерами та документи, які супроводжували автомобіль при в`їзді в Україну. В подальшому автомобіль був розмитнений, сплачені належні митні платежі та збори та було зареєстровано автомобіль за спільною згодою на ім`я [PERSON] . Вказаним автомобілем користувалась вся родина. Так, оскільки сторони ще й працювали разом в одній компанії, вони разом використовували цей транспортний засіб аби добиратися з роботи та на роботу. Таким чином, вказує про те, що вказаний автомобіль, незважаючи на його оформлення тільки на [PERSON] , є спільним майном подружжя. Щодо обставин придбання нерухомого майна, зазначає наступне. У 2019 році сторонам стало відомо, що їх спільний знайомий займається будівництвом будинків у м. Ірпінь. Подивившись місцевість та будівництво, вирішили вкласти кошти в придбання житла. Оскільки вкладення потребувало значних коштів, сторони обговорювали джерела фінансування, з якого мали би придбати такий будинок. Так, в листуванні між сторонами вирішувались, в тому числі, фінансові питання, а саме яким чином залучити кошти аби розрахуватись за придбання майна та проведення ремонту в ньому. Вартість придбання будинку на той момент складала 60 000 доларів США. Проте будинок здавався виключно як зведена коробка, без будь-якого облаштування та ремонту. Тому, крім вкладення інвестицій у сам будинок, необхідно було витратити близько 40 000 доларів на ремонт, а також близько 20 000 доларів на облаштування оселі необхідними меблями та технікою. Після того, як сторони порахували суму коштів, яка була необхідна, було вирішено, що частину коштів у розмір 21 000 доларів США [PERSON] зможе отримати від продажу своєї частки у квартирі, якою спільно він володів зі своєю матір`ю та сестрою; частину коштів у розмірі 9 000 доларів США йому надасть його мати; мати позивача - [PERSON] подарує доньці 5 000 доларів США; подруга позивача - [PERSON] надасть у позику 15 000 доларів США; з продажу гаража [PERSON] зможе отримати 5 000 доларів США; за оренду гаражу він отримує ще 1 500 доларів США. Також сторони мали власні заощадження, які були ними накопиченні за час шлюбу. 20.08.2019 року було укладено попередній договір-купівлі продажу № 20/08/19-П13/1, за яким домовились, що викуплять до 31.12.2020 року будинок по [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці 3210900000:01:14:0249, з переходом прав і на земельну ділянку. Учасником договору виступив [PERSON] . До підписання вказаного Договору від 20.08.2019 року сторони передали продавцю 30 000 доларів США, про що свідчать відомості самого договору. Другу частину коштів сторони виплачували забудовнику поступово, так само як і поступово вкладали кошти у ремонт. 15.07.2020 року було укладено договір купівлі-продажу квартири у м. Києві, яка належала [PERSON] спільно з його матір`ю та сестрою. З продажу цього об`єкту нерухомого майна [PERSON] отримав лише свою частку, оскільки його мати вирішила придбати іншу нерухомість для себе та своєї молодшої доньки. Адже 20.08.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 35 від 20.08.2020 року на придбання квартири по [ADDRESS] . Саме туди були вкладені кошти, які були виручені матір`ю та сестрою відповідача від продажу квартири у м. Києві, а не передані йому в дарунок. І оскільки вказана квартира так само будувалась і потребувала ремонту, мати відповідача не надавала такий дарунок, як зазначено в первісному позові. Мати відповідача [PERSON] погодилась надати лише 9 000 доларів США, і саме тому між позивачем та відповідачем у листуванні і зазначалось, що від продажу цієї батьківської квартири буде загалом отримано 30 000 доларів США. Зазначає про те, що вказані обставини спростовують, що [PERSON] отримав 32 000 доларів США у подарунок від матері, крім власних коштів, а вказана розписка вже складена була у 2021 році, коли було подано дану позовну заяву. Позивач також зазначає про те, що для виплати суми, необхідної для викупу вказаного нерухомого майна, вона радилась з колишнім чоловіком, чому є підтвердження у листуванні та звернулась до своєї знайомої та колеги по роботі [PERSON] , яка позичила грошові кошти у сумі 15 000, 00 доларів США, про що було укладено договір позики. Вказані кошти пішли на розрахунок із забудовником. 23.11.2020 року [PERSON] продав гараж за суму, що на той час складала еквівалент 5 000 доларів США. Позивач на момент укладення попереднього договору купівлі-продажу мала дохід, що становив після вирахування податків та збрів в середньому по 47 700 грн, тому майже повністю ці кошти акумулювались на розрахунок за будинок та проведення ремонту. З моменту укладення попереднього договору купівлі-продажу у серпні 2019 року до моменту розірвання шлюбу у березні 2021 року, коли сторони весь цей час вели ремонтні роботи, загальна сума доходів позивача на роботі склала майже 813 602,79 грн. До того, як сторони уклали у серпні 2019 року попередній договір із забудовником, позивач мала загальний дохід з грудня 2017 року по серпень 2019 року 649 226, 96 грн. Позивач також зазначає про те, що у своєму позові [PERSON] не надає інформації, у якому стані було придбано будинок і скільки коштів та спільних зусиль було вкладено у ремонт та його облаштування. Вказує, що доходи позивача майже у двічі перевищували доходи [PERSON] і більшу частину саме зароблених позивачем коштів вкладалось у ремонт та розрахунок за придбання майна. Позивач також вказує про те, що зверталась до [PERSON] і після укладення договору позики у вересні 2019 року коштів, а саме позичала в останньої 3 000 Євро, про які відомо було колишньому чоловіку. Вказані кошти позивач також віддавала зі своєї заробітної плати частинами. Зазначає також, що нею оплачувались на рахунки робітників кошти за проведені роботи, передавалась готівка на оплату робіт та оплачувались будівельні матеріали. Так само, частина коштів, які заробляв [PERSON] , пішла на ремонтні роботи та придбання меблів, техніки та приладдя для будинку. Стверджує про те, що оскільки [PERSON] заробляв майже вдвічі менше за позивача, у ремонт та розрахунки за будинок саме позивач вкладала більшу частину порівняно з ним. Вказує, що сторони спільно несли витрати і на побут. Зокрема, банківські виписки містять відомості про витрати на продукти харчування, на придбання пального для заправки нашого автомобіля, тощо. Тобто вклад у нашу родину та побут, в тому числі у придбання спірного будинку та земельної ділянки ми робили порівну, коли він частину робив своїми коштами, а я частину вкладала зі своїх зароблених коштів, що після укладення шлюбу складало більшу частину вкладу з огляду на суттєву різницю наших доходів. Загальна вартість коштів, які були вкладені на придбання вказаного нерухомого майна, його ремонт та облаштування, адже у будинку залишилась і вбудовані меблі, і техніка, і все інше, необхідне для належного та комфортного перебування, складає за підрахунками позивача за даною зустрічною позовною заявою близько 105 000 - 110 000 доларів США. Це вартість, яка становить і вартість зроблених спільними зусиллями та за спільні кошти поліпшення та ремонт, вартість ремонтних робіт, виплачених фахівцям, комунікації, меблі, побутова техніка, тощо, що все залишилось у будинку та наразі знаходиться користуванні відповідача. Зазначає про те, що вже через рік після укладення попереднього договору, 07.09.2020 року за згоди та відома позивача було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки серія та номер 2233. А 24.09.2020 року було оформлено будинок загальною площею 113,7 кв.м по [ADDRESS] . Звертає увагу на те, що під час будівництва сторони часто відвідували будинок, про що свідчить низка зроблених світлин у різні пори року протягом всього періоду будівництва. Спільно займались ремонтом, купували меблі та облаштовували оселю. До припинення шлюбних відносин сторони всі разом проживали у будинку, який придбавався саме з цією метою. Враховуючи викладене, позивач стверджує, що доводи [PERSON] про те, що вказане майно є особистим, а не спільним майном подружжя, не відповідає дійсності і є наміром з боку [PERSON] уникнути справедливого поділу майна, яке сторонами придбавалось, у яке позивач вкладала власні зусилля і кошти, а тому вказане майно є спільним майном подружжя та має бути поділено порівну. Крім того, позивач зазначає щодо продажу спільного майна без згоди дружини, а саме, що незадовго до подання цієї позовної заяви [PERSON] приїхав на роботу на автомобілі Chevrolet Cruze, [NUMBER], 2012 року випуску, але який вже мав інші державні номерні знаки, а саме: [NUMBER] , тобто що відбулось відчуження автомобіля. Таким чином, зазначає, що оскільки вказаний автомобіль, який був придбаний сторонами під час шлюбу за спільні кошти, був відчужений без згоди та відома позивача, частку у грошовому виразі [PERSON] позивачу не сплатив, а отже має відшкодувати вартість такої частки. З огляду на відкриту інформацію про вартість ТЗ на ринку, позивач вважає, що вартість такого авто складає 210 000 грн, з яких на користь позивача за зустрічним позовом має бути стягнено 105 000 грн. Враховуючи викладене, просить суд визнати за [PERSON] право власності на: частину земельної ділянки кадастровий номер 3210900000:01:014:0249, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,0200 га; частину житлового будинку, загальною площею 113,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2193096632109. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за продаж спільного автомобіля Chevrolet Cruze, [NUMBER], 2012 року, у розмірі 105 000,00 грн. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. До суду від [PERSON] надходив відзив на зустрічний позов, в якому зазначає про те, що позовна заява про поділ майна є безпідставною, доводи, викладені в ній є надуманими. Посилання позивача за зустрічним позовом на копії листування між ними як на доказ щодо спільного побуту, придбання майна, є припущенням позивача, оскільки таке листування жодним чином не вказує на спільне проживання, окрім того, немає прив`язки до будь яких часових дат. Щодо договору дарування від 16.08.2019 між позивачем та [PERSON] грошових коштів в розмірі 5000 дол. США, зазначає про те, що на його переконання, цей договір складений у 2021, коли було подано зустрічний позов. [PERSON] також зазначає про те, що доводи позивача про те, що кошти від продажу квартири в м. Києві пішли на придбання квартири для його сестри, не заслуговують на увагу. Вказує про те, що фотографії, надані позивачем, також не доводять факту спільного проживання. Враховуючи викладене, в задоволенні зустрічного позову просить відмовити повністю. До суду від представника [PERSON] надходила відповідь на відзив на зустрічний позов, в якій зазначено про те, що [PERSON] визнає, що нерухоме майно було придбано у шлюбі, отже вказані обставини визнаються сторонами. Метою придбання будинку та земельної ділянки було проживання родини, що підтверджується фотографіями та листуванням. Факт купівлі нерухомого майна за особисті кошти [PERSON] [PERSON] спростовує, зазначає про те, що будівництво будинку, що є предметом спору, відбувалося з серпня 2019, тобто за рік до продажу майна, про яке вказує [PERSON] . Таким чином, зазначає про те, що фінансування будівництва за укладеним договором у серпні 2019 здійснювалось за спільні кошти та оплата за даним договором проводилась у 2019. Так, згідно відкритих джерел офіційної інформації, початком будівництва цього будинку зазначено травень 2019, в цей час земельна ділянка належала іншому власнику, з яким було укладено попередній договір від 20.08.2019 щодо придбання спірного будинку, який будувався попереднім власником. Вказує також про те, що позивачем за первісним позовом не доведено доказами, що саме за кошти від продажу майна ним придбавились будівельні матеріали для будівництва будинку. Стверджує також, що жодного доказу розрахунку за будинок з продавцем [PERSON] не надано. Щодо припинення фактичних шлюбних відносин, зазначає про те, що такі відносини були припинені у березні 2021, а не у серпні 2020. На підтвердження вказаного надає суду фотографії новорічного облаштування будинку у 2020, які свідчать про те, що взимку 2020 родина вже проживала у спірному будинку, де їх відвідували друзі та спільні знайомі. Також представник вказує про те, що позивач за зустрічним позовом замовляла на адресу будинку предмети облаштування спільної оселі та оплачувала їх зі свого рахунку. Зазначає також, що [PERSON] не надає жодного доказу оплати ним витрат за рахунок особистих коштів, які б підтверджували, що він дійсно витратив ці кошти на придбання спірного нерухомого майна. Щодо доводів про отримання позивачем коштів у якості подарунку від матері та спроможність сестри оплатити придбання двох об`єктів нерухомого майна, вказує про те, що це не відповідає дійсності, оскільки матір`ю було куплено власне майна, яке в подальшому подароване доньці, яка на той час була студенткою та знаходилась на утриманні матері. Також зазначає про те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений за згодою колишньої дружини [PERSON] у вересні 2020, а оформлення права власності на будинок відбулося у жовтні 2020. Таким чином, зазначає про те, що [PERSON] не надав належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності майна подружжя, доказів проведення оплати за рахунок коштів, отриманих ним від продажу особистого майна, доказів самостійного та за рахунок особистих коштів будівництва та проведення ремонту у період з липня 2020, адже це все відбувалось раніше. Натомість вказує про те, що [PERSON] так само приймала участь у придбанні майна. Ухвалою суду від 28.08.2021 по справі відкрито загальне позовне провадження та призначено справу до підготовчого судового розгляду. Ухвалою суду від 18.01.2022 прийнято зустрічну позовну заяву[PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружя. Ухвалою суду від 13.07.2023 по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та представник позивача за первісним позовом просили первісний позов задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити. В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом просила в задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити. Суд, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, вислухавши думку сторін по справі та покази свідків, виходив з наступного. Відповідно до ч. 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.3 статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В ч.1 статті 5 ЦПК України, зазначено про те, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. У відповідності з ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч. 1ст. 76 ЦПК України). Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що 07 березня 2017 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що стверджується свідоцтвом про шлюб Серія [NUMBER] від 07.03.2017 р. 22.07.2018 року у подружжя народилась донька. В судовому засіданні встановлено, що сторони проживали разом з березня 2017 року по березень 2021 року. Згідно наданих доказів, в період з березня 2017 року по березень 2021 року доходи [PERSON] склали 1 462 828,99 грн. З матеріалів справи вбачається, що будівництво таунхаусів за адресою: [ADDRESS] , почалось 20.05.2019 року, про що свідчать відомості декларації про готовність об`єкта до експлуатації № КС1012009232. Вказана декларація містить відомості про реєстрацію 23.09.2020 року декларації про готовність збудованого на земельній ділянці кадастровий номер 3210900000:01:014:0249 (що є предметом спору та поділу) об`єкта нерухомого майна - зблокованого житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , розпочатого 20.05.2019 року. Так, укладений 20.08.2019 між [PERSON] та [PERSON] , що діяв від імені [PERSON] (власниця спірної земельної ділянки, на якій розташовано будинок) попередній договір купівлі-продажу будинку № 20/08/19-П13/1 підтверджує домовленість про придбання у майбутньому об`єкта нерухомого майна, що будується на спірній земельній ділянці - буд. [ADDRESS] . Умови договору передбачали, що вартість майна становить у загальному розмірі 62 500,00 доларів США. Внутрішній стан будинку: підлога, електропостачання, газопостачання, водопостачання, каналізація, зовнішні стіни, опалення, перекриття, сходи, внутрішні стіни, вікна, благоустрій подвір`я, балкон (п. 3.1.3. вказаного Договору № 20/08/19-П13/1). Таким чином, матеріалами справи встановлено, що будівництво будинку почалось 20.05.2019 року; 20.08.2019 року укладено попередній договір на придбання будинку, що будувався на земельній ділянці; 07.09.2020 року за згоди дружини - [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 3210900000:01:014:0249, що зареєстрований за №2233, на ім`я [PERSON] ; 23.09.2020 року зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації; 08.10.2020 року [PERSON] як власник земельної ділянки 3210900000:01:014:0249, подав заяву реєстратору про реєстрацію збудованого на ній будинку згідно вказаної декларації КС101200923286. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 13.10.2020 за [PERSON] на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер КС101200923286, технічного паспорта, серія та номер б/н, виданий 24.09.2020, зареєстроване право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] - мати позивача, яка засвідчила, що вона знала, що подружжя уклали договір із забудовником на придбання будинку, оскільки хотіли покращити умови проживання. І хоча свідок не повідомила ані точної дати, ані суми, яка була передана забудовнику, свідок підтвердила наявність договору із забудовником. Також суду показала, що разом з сином продали 3-кімнатну квартиру в [ADDRESS] , гараж та будинок в [ADDRESS] . В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона є подругою [PERSON] Позичала їй кошти у розмірі 15000 дол. США, про що подруга писала розписку. В судовому засіданні свідок [PERSON] - мати відповідача, суду показала, що давала позивачу кошти в розмірі 5000,00 дол. США на будівництво таунхаусу. [PERSON] був різноробочим, донька свідка працювала офіс-менеджером. Вказала також, що кошти від продажу квартир в м. Буча пішли на будівництво таунхаусу. Допитана в якості свідка [PERSON] суду показала, що позичала у подруги 15000,00 дол. США, інші кошти, які потрачені на купівлю нерухомості та ремонт До матеріалів справи відповідачем також долучено листуванням між сторонами, в якому обговорювались питання, пов`язані з пошуком джерел для фінансування будівництва. В тому числі, рахували ті суми, які давали батьки кожного з подружжя, а також обговорювали позику, надану [PERSON] . [PERSON] в судовому засіданні заперечував факт укладання договору із забудовником, проте, встановленими обставинами справи доведено протилежне. Крім того, [PERSON] в позовній заяві та в свої поясненнях зазначав про те, що придбав у жовтні 2020 року будинок, проте, ним не надано суду доказів щодо розрахунку за придбане майно, за яке, як стверджує позивач, він сплатив особистими коштами від продажу власного нерухомого майна у період з липня 2020 року по квітень 2021 року (договори купівлі-продажу квартири від 15.07.2020 №729, від 04.09.2020 року №1112, від 23.11.2020 року №1906,від 30.04.2021 року №557 та 559). Жодних документів про проведення розрахунку за будинок позивач не надає, як і не надає доказів розрахунків у процесі будівництва. Разом з тим, згідно матеріалів справи майно, яке належало позивачу, було продано останнім вже після набуття права власності на спірний будинок у жовтні 2020 року, що також вказує на те, що кошти від продажу будинку та земельної ділянки та гаражу (від 23.11.2020 року №1906,від 30.04.2021 року №557 та 559) не могли стати джерелом розрахунків за придбання спірного майна (земельної ділянки та будинку), набутого у вересні та жовтні 2020 року. Крім того, майно, продане за договорами у липні та жовтні 2020 року (договори купівлі-продажу квартири від 15.07.2020 №729, від 04.09.2020 року №1112) - це майно, яке продавалось родичами позивача, які так само придбали собі нерухоме майно (дві квартири у новобудові, в яких вони за свідченням матері позивача так само здійснювали ремонт). При цьому, жодних доказів проведення розрахунків як за продане майно, так і за придбане, як зазначає позивач, не надано суду. Таким чином, позивачем не надано жодних доказів, що саме отримані від продажу власного нерухомого майна кошти стали підставою розрахунків за спірне нерухоме майно. З огляду на вимоги Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148 (далі - Положення № 148) Фізичні особи мають право здійснювати розрахунки готівкою: між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі до 50 000 (п`ятдесяти тисяч) гривень уключно. Платежі на суму, яка перевищує 50 000 гривень, здійснюються шляхом переказу коштів з поточного рахунку на поточний рахунок або внесення та/або переказу коштів на поточні рахунки (у тому числі на депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті) (п. 7 розділу ІІ). Жодних доказів проведення розрахунків за всіма укладеними договорами з продажу особистого майна, за якими можна було б встановити суму отриманих позивачем коштів та дату їх отримання не надано. А тому встановити, коли саме та у якій сумі позивач отримав кошти від продажу власного майна не можливо. Так само не можливо встановити, яким чином та куди вони були витрачені та чи витрачені саме на придбання спірного нерухомого майна. Щодо договору дарування коштів [PERSON] позивачу, суд зазначає про те, що до матеріалів справи позивачем долучено розписку про дарування грошових коштів, яка складена самим [PERSON] . Тобто документу, який би посвідчував волю дарувальника (особи яка передає в дар) не надано, а отже докази укладення саме договору дарування відсутні. В судовому засіданні представник позивача наголошувала на тому, що сторони припинили проживати спільно з березня 2021 року, коли відповідачка виїхала зі спільного будинку, де вони вже проживали на той час, а тому обставини продажу позивачем власного майна (будинку за угодою від 30.04.2021 року) не відомі відповідачці, як і не відомо, яким чином використані кошти позивачем, виручені від продажу такого майна вже після припинення шлюбу та задовго після того, як було придбано спірне нерухоме майно. Звертала увагу суду, на те, що доказів того, яким чином використані кошти, виручені від продажу будинку у [ADDRESS] , не надано. А оскільки такий продаж відбувся пізніше, ніж події, які стосуються придбання спільного нерухомого майна, вважала дані обставини такими, що не мають значення для розгляду даної справи, особливо враховуючи, що позивач так само не надав докази отримання коштів за таким договором та їх використання. Таким чином, в судовому засіданні було встановлено, що сторони за період спільного проживання дійсно, розраховуючи власні зусилля, мали об`єктивну можливість заробити кошти на придбання спірного нерухомого майна та його ремонт, що підтверджується доказами у їх хронологічній послідовності та логічній сукупності. Про це у своїх показах, будучи допитана як свідок, зазначила і відповідачка. А тому твердження, що саме за кошти, отримані позивачем від своїх родичів (матері та сестри), проведені розрахунки за спірне майно є необґрунтованими, адже відсутні докази, яким чином такі кошти були використані після отримання їх отримання. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. У ст. 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Частиною 1 статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно із правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду від 22.01.2020 у справі №771/2302/18 «статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Зазначені вище норми закону, а також встановлені судом факти, насамперед, проживання сторін по справі у зареєстрованому шлюбі та введені спільного сімейного бюджету в період купівлі об`єкту нерухомості, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18). Так, суду надані докази того, що спірний будинок та земельна ділянка були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, та враховуючи, що позивачем не надано доказів, що ним за укладеними договорами було дійсно отримано кошти від продажу нерухомого майна, що перебувало у його особистій власності у період, коли здійснювалось будівництво будинку, а також не надано доказів того, що під час оформлення права власності на нерухоме майно та його державної реєстрації позивач здійснив розрахунки за придбане майно за рахунок отриманих коштів від продажу особистого майна, позивач не спростував презумпцію спільності майна, набутого подружжям під час шлюбу, а тому з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності не має підстав для задоволення первісного позову з визнання за позивачем прав особистої власності, та наявні всі підстави для задоволення вимог про визначення за кожною стороною по у праві власності на спірне нерухоме майно. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову в повному обсязі, разом з тим вимога зустрічного позову щодо поділу майна подружжя є обґрунтованою, докази, надані позивачем за зустрічним позовом є належними та допустимими, а отже суд вважає доцільним визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на: частину земельної ділянки кадастровий номер 3210900000:01:014:0249, розташованої за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,0200 га; частину житлового будинку, загальною площею 113,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2193096632109. Щодо вимоги зустрічного позову про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] ) компенсацію за продаж спільного автомобіля Chevrolet Cruze, [NUMBER] , 2012 року, у розмірі 105 000,00 грн, суд зазначає наступне. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Як встановлено судом, транспортний засіб Chevrolet Cruze, [NUMBER], 2012 рокубув завезений на територію України у 2018 році, про що свідчить сертифікат зареєстрованого автомобіля, виданий 02.03.2018. Згідно відповіді сервісного центру, що автомобіль змінив власника, а отже [PERSON] відчужив транспортний засіб, придбаний сторонами під час перебування шлюбі. Спірний автомобіль був відчужений [PERSON] без відома та без згоди [PERSON] . З огляду на викладені обставини, враховуючи, що спірний автомобіль придбаний подружжям під час перебування у шлюбі, в свою чергу, відповідачем за зустрічним позовом не надано доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, суд дійшов висновку про задоволення вимоги щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за продаж спільного автомобіля Chevrolet Cruze, [NUMBER] , 2012 року, у розмірі 105 000,00 грн, оскільки [PERSON] розпорядився майном, що є спільною власністю подружжя без відома [PERSON] . Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір суд покладає на відповідача за зустрічним позовом в загальному розмірі 11804,00 грн.

Outcome: approved