Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-03 00:00:00

В грудні 2022 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшла цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Позовна заява обґрунтована тим, що відповідач [PERSON] уклав договір позики від 19 серпня 2019 року та отримав у борг від [PERSON] грошові кошти в розмірі 85 500,00 грн. , відповідно до умов договору позики відповідач повинен був повернути грошові кошти до 01 грудня 2019 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов, відповідач [PERSON] посвідчив отримання грошових коштів підписаною власноручно розпискою. Відповідно до договору про відступлення права вимоги (зміна кредитора) від 23 листопада 2022 року Первісний кредитор за договором позики від 19 серпня 2019 року передає Новому кредитору належне право вимоги, а Новий кредитор приймає право вимоги за зазначеним договором позики. З урахуванням того, що відповідач належно не виконав умови договору позики, новий кредитор, в особі [PERSON] звернувся до суду та просить стягнути на свою користь заборгованість за договором позики від 19 серпня 2019 року у розмірі 85500,00 грн. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 січня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження по справі. 20 лютого 2023 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що повністю заперечує обставини викладені у позовній заяві, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, а вимоги такими що не підлягають задоволенню. Відповідач наголосив на тому, що відповідач на дату укладення договору позики не перебував за місцем проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Відповідач знає [PERSON] , як дружину адвоката [PERSON] . [PERSON] стверджує що з [PERSON] ніяких боргових відносин не мав та ніяких грошей не отримував. Відповідач добре знайомий з чоловіком [PERSON] - [PERSON] , бо був його клієнтом з надання правничої допомоги з питань перерахунку та виплати його пенсії. [PERSON] довіряв останньому, тому підписував усі документи не читаючи, підписував навіть чисті аркуші паперу. Відповідачем встановлено, що позивачем по справі є рідна донька [PERSON] - [PERSON] . З огляду на наявність родинних відносин між останніми, відповідач вбачає в діях [PERSON] злочинний характер, у зв`язку із чим звернувся до органів поліції та прокуратури. Крім того, зазначений алгоритм штучного створення боргових зобов`язань та неіснуючого боргу у судовому порядку є спланованою схемою незаконного збагачення, жертвою яких стали односельчани Барвінківського району, які так само як і [PERSON] зверталися за правничою допомогою до [PERSON] , що підтверджується інформацією з сайту «Судова влада». Також, на підроблення та неукладеність договору позики свідчить і письмова форма самого договору та боргова розписка, текст якого є непослідовним та неузгодженим. В матеріалах справи також відсутні докази того, що позивачка отримала право грошової вимоги за договором позики укладеним саме з відповідачем. З огляду на зазначене, відповідач [PERSON] вважає, що договір відступлення права вимоги від 23 листопада 2022 року є недійсним, а тому не породжує право вимоги щодо стягнення суми боргу, відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню. 20 лютого 2023 року на адресу суду від відповідача надійшла зустрічна позовна заява про визнання правочину недійсним. Ухвалою судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області Озерянської Ж.М. від 03 квітня 2023 року здійснено перехід від розгляду даної справи в порядку спрощеного провадження до розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження. 03 квітня 2023 року ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання правочину недійсним. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що позивач за зустрічним позовом не укладав договору займу грошових котів від 19 серпня 2019 року, потреби у додаткових грошових коштах, крім пенсії, позивач не мав. Крім того, позивач [PERSON] за зустрічним позовом 29 липня 2019 року уклав з ПП «Новомиколаївське» договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб № 6, відповідно до умов якого отримав грошові кошти у розмірі 104 650, 00 грн., тобто потреби у додаткових грошових коштах у нього не було. Наявність підпису на зворотному боці договору позики від 19 серпня 2019 року пояснює тим, що був клієнтом чоловіка відповідачки [PERSON] - [PERSON] з надання правничої допомоги з питань перерахунку та виплати його пенсії. [PERSON] довіряв своєму адвокату Магді Анатолію Миколайовичу, тому підписував усі документи не читаючи, підписував навіть чисті аркуші паперу. Як результат, позивач за зустрічним позовом має обґрунтовані підозри вважати, що підписані ним чисті аркуші паперу в подальшому були використані задля підробки договору позики, який фактично позивачем не укладався та не підписувався. У зв`язку із чим, позивач за зустрічною позовною заявою просить суд визнати недійсним договір позики від 19 серпня 2019 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] . 25 жовтня 2023 року ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, за клопотанням представника відповідача за первісним позовом [PERSON] за ордером на надання правничої допомоги [PERSON] призначено по справі проведення судово-технічної експертизи документа та почеркознавчої експертизи . 13 березня 2024 року через систему «Електронний суд» надійшло уточнене клопотання представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] , згідно якого остання повідомила про неможливість сплати витрат пов`язаних з проведенням експертизи за рахунком №449 від 31 січня 2024 року та просила суд призначити комплексну технічну експертизу. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2024 року у задоволенні зазначеного уточненого клопотання, відмовлено. 13 березня 2024 ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області закрито підготовче провадження та призначено зазначену цивільну справи до судового розгляду по суті на 04 квітня 2024 року на 14-00 год. У судове засідання позивачка за первісним позовом та третя особа за зустрічною позовною заявою [PERSON] не з`явилася, проте надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги за первісним позовом підтримала та просила задовольнити . Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] та представник позивача за зустрічною позовною заявою за ордером на надання правничої допомоги [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом вважала необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню, позовні вимоги за зустрічною позовною заявою підтримала з мотивів викладених у зустрічний позовній заяві. У судове засідання відповідачка за зустрічною позовною заявою [PERSON] не з`явилася, проте надала заяву про розгляд справи за її відсутності . Повно та всебічно вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 2 статті 1047 ЦК України встановлює, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 514, ч. 1 ст. 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що 19 серпня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошові кошти в розмірі 85 500,00 грн. зі строком повернення до 01 грудня 2019 року (а.с. 3). На підтвердження укладення договору позики та його умов відповідач [PERSON] підписав розписку про те, що отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 85 500,00 грн. (а.с. 3). 23 листопада 2022 року між Первісним кредитором [PERSON] та Новим кредитором [PERSON] укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого Первісний кредитор передає належне йому право вимоги згідно з договором позики від 19 серпня 2019 року, а Новий кредитор приймає права вимоги що належне Первісному кредитору (а.с. 4). Так, відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Таким чином, наявність боргової розписки у позикодавця та відсутність останньої у позичальника, свідчить про те, що боргові зобов`язання останнім не виконані. За таких обставин, суд вважає, що розписка від 19 серпня 2019 року в розумінні вимог ст. 1047 ЦК України є належним доказом у справі на підтвердження наявності боргових зобов`язань перед позивачем на суму 85 500,00 грн. Статтею 525 ЦК України закріплено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. З огляду на те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та суму боргу у розмірі 85 500,00 грн. у визначений у розписці строк, тобто до 01 грудня 2019 року позивачці не повернув, суд вважає, що позовні вимоги позивачки про стягнення з відповідача боргу у розмірі 85 500,00 грн. підлягають задоволенню. Щодо вимог зустрічної позовної заяви, суд приходить до наступного. На виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 травня 2023 року, на адресу суду від Відділу поліції № 1 Ізюмського районного управління ГУНП в Харківській області надійшли завірені копії матеріалів кримінального провадження за заявою [PERSON] внесених 08 березня 2023 року до ЄРДР за № 120232260400000016 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. При дослідженні зазначених матеріалів кримінального провадження, судом встановлено, що відповідно до постанови дізнавача СД відділення поліції № 1 Ізюмського районного управління ГУНП в Харківській області Маслєєва В.О. вищезазначене кримінальне провадження закрито у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 29 травня 2023 року зазначена постанова залишена без змін (а.с. 215-216). Також, не знайшли свого підтвердження твердження позивача за зустрічною позовною заявою [PERSON] про те, що останній користувався послугами правової допомоги [PERSON] . Крім того, на виконання ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2024 року, на адресу суду від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надійшов лист, згідно якого відомості щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянкою України [PERSON] , [INFO] , в період з 01.11.2022 р. по 30.09.2023 р. в базі даних не виявлено. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року (заява №63566/00) «Пронін проти України» (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року) зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Враховуючи те, що в ході розгляду справи доводи за зустрічною позовною заявою не знайшли свого об`єктивного підтвердження та не встановлено доказів недійсності Договору позики від 19 серпня 2019 року, суд вважає, що вимоги за зустрічною позовною заявою є безпідставними та не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved