Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про припинення права особи на частку у спільному частковому майні, визнання за позивачем права власності на цю частку за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Позовні вимоги мотивував тим, що сторони з 03.06.1989 року по 13.07.2015 року перебували у шлюбі, який заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 25.05.2015 року за позовом [PERSON] був розірваний. За час перебування у шлюбі, за кошти зароблені позивачем за кордоном, відповідачкою було укладено Договір №13 від 31.10.2005 року про участь у частковому будівництві. Об`єктом будівництва за цим Договором стала квартира [ADDRESS] загальною площею 84,7 кв.м. вартістю 238 865 грн. Дана квартира придбана у період перебування у шлюбі. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 жовтня 2023 року здійснено поділ спільного сумісного майна подружжя, визнано за позивачем право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] , право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності на 1/2 частку квартири зареєстровано за позивачем у Державному реєстрі речових прав. Право власності на квартиру оформлено в рівних частках, шлюб розірвано. Позивачем зазначається, що з грудня 2017 року і дотепер він за свій кошт утримує дану квартиру та сплачує усі комунальні послуги. Відповідачка не бере участі в утриманні квартири і жодної копійки не сплачує за комунальні послуги. Саме з грудня 2017 року відповідачка не проживає в даній квартирі та нею не користується вона має своє окреме житло, тому відповідачці не буде завдано значної шкоди. Отримання компенсації в грошовому еквіваленті вартості її частки в квартирі відповідачка бажає сама. У 2018 році відповідачка звернулась до Івано-Франківського міського суду з позовом про визнання права власності в порядку поділу майна подружжя. Рішенням суду від 17 грудня 2018 року в задоволенні позову було відмовлено. Квартира за своїм плануванням є неподільною, її неможливо поділити в натурі без втрати цільового призначення. Виділити окрему площу, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого співвласника та мати окремий вхід-вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо) неможливо. Частка відповідачки не може бути виділена в натурі. Сумісне проживання є неможливим. Відповідачка вже не є членом його сім`ї, сторони спільно не проживають і не ведуть спільне господарство, відповідачка не бере участі у витратах, яких потребує утримання квартири, та не сплачує комунальні послуги, всі витрати несе позивач особисто. Відповідачка має іншу сім`ю і своє житло ( [ADDRESS] ). Відповідачка цього не заперечує і сама підтвердить суду наведене. За таких обставин інтереси відповідачки не будуть порушені. Позивачем на депозитний рахунок суду внесено 164 000 (сто шістдесят чотири) тисячі гривень, що становить вартість 1/2 частки квартири, згідно експертної її оцінки від 14.07.2023 року. Враховуючи наведене просить суд припинити право власності відповідачки\~ [PERSON] на 1/2 частку у трикімнатній квартирі, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з врахуванням внесених ним грошових коштів, вартості її частки квартири, на депозитний рахунок суду, виплативши відповідачці компенсацію вартості цієї частки та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частки квартири, що є власністю відповідачки зі стягненням з позивача грошової компенсації. Судові витрати покласти на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали, просили позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Жодних заперечень проти позову, в тому числі відзиву на позовну заяву, від відповідача не надійшло. Крім того, повідомлення відповідача було здійснено на підставі ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада» на веб-сайті Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області. Оскільки відповідач належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду, про причини свої неявки в судове засідання не повідомила, відзиву не подала, а представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ст. 280 ЦПК України на місці ухвалив про заочний розгляд справи.\~ Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25.05.2015 року розірвано (а.с.23-25). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17.12.2018 року в позові [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку поділу майна подружжя відмовлено. Згідно звіту про незалежну оцінку трьохкімнатної квартири загальною площею 84,7 м2, складеного 14.07.2023 року ТОВ «ІНФОДЖЕРЕЛО» (строк дії звіту до 14.01.2024 року), оціночна вартість квартири за адресою:\~ [ADDRESS] становить 328 000,00 грн. (а.с.26-29). Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30.10.2023 року, яке 05.12.2023 року набрало законної сили, визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 11.12.2023 року за [PERSON] зареєстровано право спільної часткової власності в розмірі часток 1/2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2846781326040) на трикімнатну квартиру, за адресою:\~ [ADDRESS] (а.с.14). Із квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №5102-09-013/С від 09.01.2024 року встановлено, що [PERSON] внесено на депозитний рахунок 164 000,00 грн., в якості компенсації вартості частки нерухомого майна, за адресою: [ADDRESS] (а.с.8).\~ Як вбачається з відповіді №409201 від 17.01.2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , тобто у спірному житлі. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 317ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників передбачено у статті 365 ЦК України, якою визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Тобто стаття 365ЦК України передбачає реалізацію права співвласників на припинення права власності одного із співвласників на його частку в спільному майні за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. З огляду на викладене при вирішенні позову, пред`явленого на підставі статті 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування статті 365ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18), у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19) та у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16. Правомірність дій суду при встановленні вказаної вище обставини оцінюється з точки зору відповідності принципу об`єктивності і неупередженості, диспозитивності цивільного судочинства, завданням та основним засадам цивільного судочинства, а саме справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) зазначено, що: "висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365ЦК України та вказано, що "припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку". Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частинами першою та шостою статті 81ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як встановлено судом, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, на підставі заочного рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30.10.2023 року за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/2 частку спірної квартири. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази про те, що [PERSON] \~\~ не заперечує проти отримання компенсації вартості своєї частки, та не бажає особисто користуватись належним їй на праві власності майном. [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі, доказів про наявність у неї іншого житла, матеріали справи не містять. Належна відповідачці 1/2 частка спірної квартири не можна вважати незначною часткою, в розумінні п.1 ч.1 ст. 365 ЦК України, оскільки така частка становить половину загальної площі спірної квартири. Також, позивачем не надано належних доказів неможливості спільного користування спірною квартирою, та доказів того, що припинення права відповідача на її частку не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, як співвласнику майна. Таким чином, позивачем не підтверджено існування обставин, відповідно до яких було б можливим примусове припинення права співвласника на частку відповідно до положень статті 365 ЦК України, а також того, що таке втручання у право власності відповідача є виправданим відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Доводи позивача про те, що спірна квартира є неподільною річчю, не можуть бути правовою підставою для позбавлення відповідача права власності на належне їй майно. Обгрунтування позову про те, що відповідач не бере участі у витратах на утримання квартири, не може бути прийнято до уваги, оскільки ці обставини не є підставою для припинення права на частку в спільному майні в розумінні статті 365 ЦК України. Крім того, позивач не позбавлений права на звернення до суду з вимогою до відповідача про компенсацію понесених ним витрат на утримання квартири. Таким чином, суд дійшов до висновку, що позбавлення відповідача права власності на її частку буде суперечити ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи викладене, суд, виходячи з положень ст. 365 ЦК України, встановлених обставин справи та досліджених доказів, враховуючи справедливий баланс інтересів обох сторін щодо належного їм на праві спільної часткової власності майна, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed