Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до держави рф в особі посольства рф в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої військовою агресією проти України, мотивуючи її тим, що у зв`язку з військовими діями рф вона була вимушена покинути своє постійне житло, рідний дім у м. Маріуполь Донецької області та переїхати до м. Вінниці, де наразі тимчасово проживає. З перших днів повномасштабного вторгнення м. Маріуполь перебувало під постійними обстрілами та бомбардуваннями. До кінця лютого в магазинах міста вже не було ні продуктів, ні питної води, власники магазинів роздавали людям свої товари прямо на вулицях. 02.03.2022 в місті зникло світло, вода, було припинено постачання газу. 03.03.2022 [PERSON] з чоловіком і сином покинули оселю, в якій проживали, що по [ADDRESS] , пішли жити до матері [PERSON] - [PERSON] . Все подвір`я було в битому склі, внаслідок влучання ракет в сусідню багатоповерхівку. Виїхати з міста здавалося нереальною задачею, щодня з`являлися нові відомості про розстріляні автомобілі мирних мешканців, які намагалися поїхати на підконтрольну Україні територію. 05.03.2022 [PERSON] з чоловіком пішли до своєї квартири щоб зібрати речі, що вціліли. За 3 м від під`їзду знаходилась величезна вирва від снаряду. Коли вона зайшла до квартири, відбувся потужний вибух, внаслідок якого її чоловіка контузило, спільна з сусідами стіна була зруйнована, речі сусідів та речі сім`ї [PERSON] були перемішані між собою. Вибух вбив їх сусіда. На виклик її чоловіка не відреагували ні поліція, ні швидка медична допомога. Після двох днів очікування сусіда поховали біля під`їзду. Весь час [PERSON] та її чоловік шукали можливіть покинути Маріуполь, але з кожним днем цілих, справних та заправлених автомобілів ставало все менше. Вона змушена була прийняти рішення про залишення нерухомого майна з усім його начинням, яке не було можливості вивезти вже з тимчасово окупованого міста. 28.03.2022 [PERSON] зі своєю сімєю знайшли водія з автомобілем, який погодився вивезти їх на підконтрольну Україні територію. Виїжджали у надзвичайно важких умовах, проїжджаючи містом під артобстрілами, зупиняючись на кожному ворожому блокпосту. [PERSON] дуже хвилювалася через те, що її та сім`ю можуть вбити, кожного разу вони вимушені були терпіти приниження з боку ворогів, аби зберегти життя та дістатися підконтрольної Україні території. Окупанти підходили до них зі зброєю, змушували показувати особисті речі тощо. Вона не змогла зберегти та вивезти фотографії своїх близьких родичів, сімейну бібліотеку, ікони, інше майно, яке купувала протягом всього життя, заробляючи кошти. Вона взагалі залишилася ні з чим. В подальшому стало відомо, що будинок по [ADDRESS] знесено окупантами. Зазначені негативні обставини викликали у [PERSON] як громадянки України значні душевні страждання, оскільки після початку збройної агресії рф проти України, вона постійно перебуває у пригніченому стані, у неї знизився життєвий тонус і погіршилося загальне самопочуття, що негативно позначилося на стосунках з людьми, призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків. Всі зазначені обставини призвели до значного погіршення її морального та фізичного стану. Завдана [PERSON] моральна шкода полягає у погіршенні морально-психологічного стану, внаслідок негативного впливу наслідків військової агресії рф, та має такі негативні прояви: постійне відчуття страху, паніки, відчаю, наявність численних різноманітних неприємних почуттів, які спричиняють неспокій, постійні головні болі, відсутність апетиту, наявність неприємних відчуттів зі сторони серця, різке загострення чутливості, відволікання, фіксація на сторонніх подразниках, відчуття невпевненості в собі, очікування невдачі, провалу знижений настрій, відчуття пригніченості, неспокійний сон з частими пробудженнями, часте безсоння, відчуття втоми, байдужості, розгубленості, незібраності, апатії, зниження психічного тонусу, погіршення пам`яті, уваги, нездатність зосередитися. Внаслідок збройної агресії рф вона разом зі своєю родиною змушена була покинути власне житло та рідне місто, в якому проживали з дитинства, в якому проживали їхні батьки, рідні, друзі та знайомі, а відповідно були сформовані довготривалі сталі соціальні та родинні зв`язки, налагоджений побут. Вона була свідком десятків смертей. Фактично вони змушені були покинути все, перенести біль втрати рідних та розпочинати життя з нуля в новому місці, винаймати нове житло, налагоджувати новий побут та нові соціальні зв`язки, шукати роботу, пристосовуватись до нових реалій, що вимушено виникли в їхньому житті. У зв`язку з цим вони змушені були вживати додаткових заходів для організації свого життя. Це зумовило у них відчуття страху та безпорадності, невпевненості у майбутньому, емоційної пригніченості та депресії. Просить стягнути з рф на її користь у відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок військової агресії рф проти України, 1388583,00 грн, що є еквівалентом 35000,00 Євро (станом на час звернення до суду) (а.с. 1-10). Відповідач правом подання відзиву на позовну заяву не скористався. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник - адвокат Плотиця В.В. позов підтримали за обставин, викладених у позовній заяві, просять його задоволити, не заперечують щодо заочного розгляду справи. Позивач [PERSON] додатково пояснила, що внаслідок військової агресії рф проти України пережила страх і жах. Вона стала розчулена та дратівлива. Вона втратила все майно, яке з сімєю наживали протягом життя, втратила стосунки з друзями, память про минуле і сподівання, впевненість у майбутньому. Виклик відповідача здійснювався через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, але представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відзиву не надав, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа із занесенням ухвали до протоколу судового засідання) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення відповідно до положень ст. 280 ЦПК України. (а.с. 55 зворот) Вислухавши пояснення учасників справи, що з`явились, показання свідків, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є громадянкою України, яка зареєстрована по [ADDRESS] . Фактично проживає по [ADDRESS] , є внутрішньо переміщеною особою (довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 25.04.2022 за №509-5001334639). (а.с. 13-15, 17). На а.с. 18 витяг з державного реєстру речових прав №343991341 від 24.08.2023, згідно якого [PERSON] зареєстрована власником (право спільної сумісній власності) квартири по [ADDRESS] . На а.с. 19, 22 - фотознімки пошкодженого обстрілами будинку по [ADDRESS] (зі слів позивача), в якому була зареєстрована і проживала позивач [PERSON] до повномасштабної агресії рф. На а.с. 20 фотознімок знесення окупаційною владою будинку по [ADDRESS] (зі слів позивача), в якому зареєстрована і проживала позивач [PERSON] . На а.с. 21 фотознімок паспорта об`єкта багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] , виданого міністерством будівництва рф, згідно якого початок будівництва 4 квартал 2022 р., кінець будівництва 4 квартал 2022 р. На а.с. 42 копія свідоцтва про одруження [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) від 05.05.1979 р., виданого Будинком одружень м. Жданов (Маріуполь) Донецької області, актовий запис №1483. Відповідно до консультативного висновку №03-2-32/951 від 27.03.2024 КНП ВКПЛ ім. акад. О.І.Ющенка ВОР [PERSON] має психогенно-невротичний синдром, її діагноз: посттравматичний стресовий розлад. (а.с. 58) Свідок [PERSON] (чоловік позивача) пояснив суду, що його дружина [PERSON] дуже переживала за себе і всю родину. Вона втратила стосунки з друзями та минуле. Відчуває страх та думками повертається в ті жахливі часи. [PERSON] втратила майно, колекцію книг, швейну машину (позивач любила шити). З 28.03.2022 по 16.04.2022 тривало переміщення [PERSON] з Маріуполя до Вінниці. Дорогою на підконтрольну територію України вони перетнули 25 блокпостів, з них 17-18 російських. Позивач стала нервовою та плаксивою, має поганий сон, не має впевненості у майбутньому. Їхня сімя залишилась без всього. Від їхньої квартири з усіма зручностями, влаштованої, комфортної у них залишились тільки ключі. Свідок [PERSON] (син позивача) пояснив, що в тимчасово окупованому Маріуполі трупи сусідів під вікнами лежали кілька днів, поки їх не поховали біля будинку. Вони зі своєї квартир пішли жити до квартири бабці (мами позивача), якій 90 років. В Маріуполі було важко роздобути воду, ходили до джерела під обстрілами. Мати страждає від безсоння, часто плаче, нервує, в неї часто болить голова. Раніше його мати любила шити і смачно готувати. Зараз сімя живе в гуртожитку, в одній невеличкій кімнатці чотири особи, він, його батьки і бабця. Згідно зі ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 2 ч. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Ст. 79 ч. 1 Закону України Про міжнародне приватне право встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Згідно ст. 79 ч. 4 Закону України Про міжнародне приватне право у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. Закон України Про міжнародне приватне право встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави. Міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16.05.1972, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 0212.2004. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці. Ст. 11 Європейської конвенції про імунітет держав 1972 р. та ст. 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 р. встановлюють, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду. Україна не є учасницею жодної із цих Конвенцій. Однак ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі. У рішенні від 14.03.2013 у справі «Олєйніков проти росії» ЄСПЛ вказав, що положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 р. застосовуються «відповідно до звичаєвого міжнародного права, навіть якщо ця держава не ратифікувала її», і Суд повинен брати до уваги цей факт, вирішуючи питання про те, чи було дотримано право на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 68, п. 31). У рішенні від 23.03.2010 у справі «Цудак проти Литви» (Cudakv.Lithuania) ЄСПЛ також визнав існування звичаєвих норм у питаннях державного імунітету, переважання в міжнародній практиці теорії обмеженого імунітету держави, але наголосив на тому, що обмеження має переслідувати законну мету та бути пропорційним такій меті. Отже, можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду. Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли рф заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає. Преамбулою Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України визначено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 р., IV Женевською конвенцією 1949 р., а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 р., Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і рф 1997 р. та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. З 2014 р. рф здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені ст. 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї ООН від 14.12.1974, як акт збройної агресії. Згідно заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії рф та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21.04.2015 за №337-VIII, збройна агресія рф проти України розпочалася 20.02.2014 з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, Автономної Республіки Крим і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії). Друга фаза збройної агресії рф проти України розпочалася у квітні 2014 р., коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами рф озброєні бандитські формування проголосили створення так званої «Донецької народної республіки» (07.04.2014) і так званої «Луганської народної республіки» (27.04.2014). Третя фаза збройної агресії рф розпочалася 27.08.2014 масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил рф. 24.02.2022 розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії рф проти України - повномасштабне вторгнення рф на суверенну територію України, та згідно Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 Про введення воєнного стану із 05-30 год. 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан. У зв`язку з повномасштабним вторгненням рф на територію України 24.02.2022 Україна розірвала дипломатичні відносини з рф, що, у свою чергу, з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства рф в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. Починаючи з 2014 р., відсутня необхідність у направленні до посольства рф в Україні запитів щодо згоди рф бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням рф збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави, починаючи з 24.02.2022 таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних відносин України з рф. 02.03.2022 збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 Агресія проти України визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей. 14.04.2022 Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022, геноцидом Українського народу (п. 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення рф геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України №2188-ІХ). 27.04.2022 Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії рф проти України: роль і відповідь Ради Європи №2433» визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. Тобто, починаючи з 2014 р. загальновідомим є той факт, що рф чинить збройну агресію проти України. Отже, після початку війни в Україні з 2014 р. суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено рф, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії рф, за позовом, поданим саме до цієї країни. У контексті процедури, розпочатої відповідно до ст. 8 Статуту Ради Європи рф припинила бути членом Ради Європи. Відповідна Резолюція Ради Європи CM/Res(2022)2 про припинення членства рф у Раді Європи, прийнята Комітетом Міністрів 16.03.2022. Комітет Міністрів Ради Європи констатував, що агресія рф проти України є серйозним порушенням рф своїх зобов`язань за ст. 3 Статуту Ради Європи. У ст. 2 ч. 1 п. 4 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй. Відповідно до ст. 1 ч. 1 Статуту ООН Організація Об`єднаних Націй переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру. У міжнародному праві кодифіковані підстави для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий «деліктний виняток» (англ. «tort exсeption»). Умовами, необхідними для застосування «деліктного винятку», є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2) присутність автора дії/бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4) відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою. Відповідні висновки неодноразово висловлені Верховним Судом, зокрема в справі №308/9708/19. Верховний Суд в справі №308/9708/19, зазначив, що визначаючи, чи поширюється на рф судовий імунітет у справах, враховує таке: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої фізичним особам, громадянам України, внаслідок смерті іншого громадянина України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами рф, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту). Додатково Верховний Суд врахував, що юрисдикція судів України поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (ст. 124 ч. 3 Конституції України). Тобто Верховний Суд виходить з того, що у разі застосування «деліктного винятку» будь-який спір, що виник на її території у громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема й рф, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом. Предметом спору в цивільній справі, що розглядається, є відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок збройної агресії рф на території України. У цій категорії спорів іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ. При цьому суд керується тим, що дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну. Вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, рф не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України. Країна-агресор (рф) діяла не у межах свого суверенного права на самооборону, навпаки віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, а тому безумовно надалі не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Отже, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок збройної агресії, зокрема, громадянам України, у повному обсязі покладається на державу, що здійснює окупацію- рф, а держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди. Згідно ст. 23 ч. 2, 3, 4 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 1167 ч. 1 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ст. 5 ч. 6 Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації, державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на рф як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди рф. Отже, рф є суб`єктом, внаслідок збройної агресії проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме рф є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Суд також враховує, що рф, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і рф. Позивач [PERSON] до початку військової агресії з боку рф, як громадянка своєї країни, мала житло, налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте через військову агресію рф позивач позбавлена можливості подальшого проживання в м. Маріуполь Донецької області, а тому внаслідок повномасштабних військових дій рф проти України позивач змушена була залишити місце свого проживання, змінивши власний побут та спосіб життя. Суд погоджується із доводами позивача про те, що у зв`язку із збройною агресією позивач [PERSON] зазнала душевних страждань, що не дають їй можливості проживати повноцінним життям та життям, яким вона жила до збройної агресії рф проти України, зазнає душевного болю та втратила спокій, має невизначеності щодо подальшого свого життя. Вона позбавлена можливісті користуватись належним їй нерухомим майном, як внутрішньо переміщена особа змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя і життя своєї родини, а необхідність поновлення її прав змусила вживати додаткових заходів для їх захисту в суді. Разом з тим, суд вважає заявлену вимогу про стягнення з держави рф на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди, завданої військовою агресією проти України, 1388037,00 грн, такою, що підтверджується недостатньою кількістю доказів, а тому суд дійшов висновку, що вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд враховує характер допущеного правопорушення, глибину душевних страждань позивача та їх негативних наслідків, позбавлення її можливості реалізації своїх прав та з урахуванням вимог справедливості, співмірності та розумності, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000000,00 грн, що є достатнім та справедливим розміром компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду, тому позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь держави Україна 10000,00 грн судового збору. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved