Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-16 00:00:00

У січні 2024 року [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Донець Т.М. про визнання права власності на 1/4 частину житлового приміщення, в якому просив визнати за ним право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивував тим, що він народився [INFO] . Його мати - [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) перебувала в шлюбі з його батьком - [PERSON] , але у 1962 році батьки розлучилися і батько переїхав до квартири [ADDRESS] . 10.10.1969 року його мати зареєструвала шлюб з [PERSON] , в якому його мати народила доньку - [PERSON] . В 1972 році на сім`ю з 4-х осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] була надана квартиру [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] народила доньку - [PERSON] . В подальшому, а саме 26.05.1977 року, його мати - [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб, але, не зважаючи на розірвання шлюбу, колишній чоловік матері та [PERSON] , [PERSON] продовжували проживати в квартирі та були в ній зареєстровані. З метою можливого покращення житлових умов у 1992 році він виписався із квартири [ADDRESS] та прописався в квартиру, де проживав його рідний батько - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , продовжуючи проживати в квартирі [ADDRESS] . На підставі Розпорядження № 276 від 28.04.1998 року Святошинською районною в м. Києві державною адміністрацією було видано Свідоцтво про право власності, відповідно до якого квартира [ADDRESS] належить [PERSON] -1/4 частина; [PERSON] - 1/4 частина; [PERSON] -1/4 частина; [PERSON] - 1/4 частина. 19.11.2002 року за рішенням суду його визнали таким, що втратив право користування в квартирі [ADDRESS] , на підставі чого він був виписаний. Відповідач [PERSON] заперечувала проти його проживання та реєстрації в квартирі [ADDRESS] , тому він був вимушений звернутися до суду з позовом про визнання за ним права на проживання в спірній квартирі, його позов було задоволено і 13.02.2003 року він зареєструвався в квартирі [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. На скільки йому відомо, [PERSON] , як спадкоємиця першої черги за законом, отримала у спадщину 1/4 частину квартири. Оригінали документів перебувають у відповідача. Приблизно у 1998 році [PERSON] та її донька [PERSON] виїхали за кордон на постійне місце проживання, тому в спірній квартирі не проживають більше 25 років. Фактично в квартирі він мешкав разом із мамою - [PERSON] , вони самостійно несли витрати, пов`язані з утриманням прибудинкової території, та сплачували обов`язкові комунальні платежі. 17.04.2021 року його мама захворіла, а [INFO] померла. Після смерті матері йому стало відомо, що 14.09.2020 року вона склала заповіт, відповідно до якого усе майно, яке належало їй на день смерті, заповіла йому. Фактично на день смерті [PERSON] їй належала 1/4 частина квартири [ADDRESS] . 21.09.2021 року він звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Донець Т.М. із заявою про відкриття спадкової справи після померлої [PERSON] . Відповідно до Інформаційної довідки із Спадкового реєстру № 66542196 заведена спадкова справа (номер у спадковому реєстрі 68339501). З метою оформлення спадкової справи приватним нотаріусом було видано йому запит на отримання дублікату свідоцтва про право власності на спірну квартиру № 75 /02-14 від 28.12.2021 року, оскільки відповідач утримує всі правовстановлюючі документи у себе та не бажає їх надавати, заперечуючи його право на отримання спадщини. За отриманням дублікату свідоцтва про право власності на житло він звертався до Святошинської в м. Києві державної адміністрації, але відповідями від 19.01.2022 року № 32/6, від 26.05.2023 року йому відмовлено у видачі дублікату з посиланням на те, що він не є співвласником квартири [ADDRESS] та участі у приватизації квартири не брав. Відмовляючи у задоволенні заяви, Святошинська в м. Києві державна адміністрація вказала на те, що чинне законодавство не передбачає випадків, коли такий дублікат взагалі видається особі, яка не є власником, а саме спадкоємцю власника (співвласника) житла. Оскільки він не є фахівцем права через представника я звернувся до Святошинського районного суду з позовною заявою про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити дії щодо видачі дублікату свідоцтва про право власності на спірну квартиру. Ухвалою Святошинського районного суду м .Києва від 16.06.2023 року у справі № 759/10937/23 (провадження №2-а/759/119/23) позовна заява передана за підсудністю до Київського окружного адміністративного суду за належною підсудністю. 25.08.2023 року Київським окружним адміністративним судом у справі № 759/10937/23 призначено склад суду, але, як йому стало відомо, відповідно до ст. 392 ЦПК України, зазначений спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства шляхом подачі позову про визнання права власності на спадкове майно, тому він звертається до суду з вказаним позовом, враховуючи існування перешкод для оформлення у нотаріальному порядку своїх спадкових прав, оскільки не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спірну квартиру спадкодавця для подальшого отримання свідоцтва про право власності на спадщину, тому вимушений звернутися до суду з вимогою про визнання за ним права власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] . У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 10.01.2024 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 45-46). Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 13.02.2024 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного з призначенням підготовчого засідання (а.с. 97-98). Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 18.03.2024 року підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 111). Відповідачам ухвала про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви з додатками двічі направлялась на адресу їх місця реєстрації: [ADDRESS] . Згідно наявної у матеріалах справи довідки про причини повернення/досилання конверти повернулись до суду із відмітками «повертається» та «за закінченням терміну зберігання». Крім того, про розгляд справи відповідачі були повідомлені шляхом опублікування оголошень на веб-сайті судової влади України. Частина 1 ст. 131 ЦПК України зобов`язує учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на такі категорії: прості, рекомендовані, без оголошеної цінності, з оголошеною цінністю. Рекомендовані поштові картки, листи та бандеролі з позначкою «Вручити особисто», рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка» приймаються для пересилання лише з рекомендованим повідомленням про їх вручення (пункти 11 та 17 Правил надання послуг поштового зв`язку). Рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу (пункт 99 Правил надання послуг поштового зв`язку). Відповідно до пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання. Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням. У постановах від 14.08.2020 року та від 13.01.2020 року у справі № 910/22873/17 Верховний суд зазначав, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Згідно ч. 3 ст. 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. Судом також враховується рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві), яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Суд зауважує, що наразі у суду відсутні можливості сповіщення відповідачів за допомогою інших засобів зв`язку, а подальші, додаткові дії щодо направлення виклику відповідачам до суду за місцем їх реєстрації призведуть лише до несвоєчасності розгляду справи. Правом на подання відзиву у встановлений судом строк відповідачі не скористались, про наслідки ненадання учасником справи заяв по суті справи у встановлений судом строк були повідомлені в ухвалі про відкриття провадження у справі від 13.02.2024 року. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подавши до суду заяву про розгляд судового засідання без її участі та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачі, які в установленому порядку повідомлялись про дату, час та місце судового розгляду справи, в тому числі шляхом опублікування оголошення на веб-сайті судової влади України, в судове засідання не з`явились, відзив на позов не подали. За правилами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Пунктом 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Зважаючи на те, що відповідачі належним чином повідомлені про судове засідання, про причини своєї неявки не повідомили, суд прийшов до висновку про можливість вирішення питання про визнання права власності на 1/4 частину житлового приміщення. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про одруження [NUMBER] від 04.11.1959 року між [PERSON] , 1936 року народження, та [PERSON] , 1937 року народження, було укладено шлюб, прізвище після реєстрації шлюбу чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] (а.с. 14). Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] від 13.07.1960 року позивач [PERSON] народився [INFO] , батько- [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с. 10). Згідно свідоцтва про одруження [NUMBER] від 28.04.1987 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, прізвище після реєстрації шлюбу чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] (а.с. 15). 26.05.1977 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що вбачається зі свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] від 26.05.1977 року (а.с. 16). Згідно дублікату свідоцтва про право власності на житло, виданого Святошинською районною в м. Києві державною адміністрацією на підставі розпорядження № 276 від 28.04.2012 року, квартира [ADDRESS] належить [PERSON] -1/4 частина; [PERSON] - 1/4 частина; [PERSON] -1/4 частина; [PERSON] - 1/4 частина (а.с. 17-20). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] від 29.02.2012 року (а.с. 22). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.06.212 року, виданого державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Мусіжнко К.П., зареєстрованого в реєстрі за № 8-798, донька померлого [PERSON] - відповідач [PERSON] є власником 1/4 частини [ADDRESS] (а.с. 24, 25). 14.09.2020 року [PERSON] складено заповіт, яким остання заповіла своєму синові - [PERSON] усе своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, а також все те, що відповідно до законодавства України може бути успадкованим у повному обсязі без будь-яких винятків (а.с. 26). Як встановлено судом, 21.09.2021 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Донець Т.М. із заявою про відкриття спадкової справи після померлої [PERSON] . Відповідно до Інформаційної довідки із Спадкового реєстру № 66542196 заведена спадкова справа (номер у спадковому реєстрі 68339501) (а.с. 27). До складу спадщини після смерті [PERSON] увійшла 1/4 частина трикімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 60,2 м2, житловою площею 40,4 м2, в якій позивач зареєстрований з 13.02.2003 року (а.с. 28, 32-34). З матеріалів справи вбачається, що з метою оформлення спадкової справи приватним нотаріусом здійснено запит № 75/02-14 від 28.12.2021 року на отримання дублікату свідоцтва про право власності на спірну квартиру, оскільки за заявою спадкоємця оригінал свідоцтва втрачений (а.с. 29). Судом встановлено, що за отриманням дублікату свідоцтва про право власності на житло позивач звертався до Святошинської в м. Києві державної адміністрації, але відповідями від 19.01.2022 року № 32/6, від 26.05.2023 року № 32/45 йому відмовлено у видачі дублікату з посиланням на те, що він не є співвласником квартири [ADDRESS] та участі у приватизації квартири не брав, а також з посиланням на те, що чинне законодавство не передбачає випадків, коли такий дублікат взагалі видається особі, яка не є власником, а саме спадкоємцю власника (співвласника) житла (а.с. 30, 31). Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (частина перша статті 1258 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (ч. 1 ст. 1267 ЦК України). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ч. 1 ст. 1220 ЦК України). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). За ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За ч. 2 ст. 1228 ЦК України право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним. Згідно із ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України). Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 ЦК України, а відповідно до ст. 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1299 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, але для цього необхідно отримати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а згідно ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно роз`яснення Міністерства юстиції України від 21.02.2005 року №19-32/319 в разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Згідно п. 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Документом, що підтверджує права спадкоємців на спадкове майно, є отримане у встановленому законом порядку свідоцтво про право на спадщину. Згідно з вимогами ст. 1297 ЦК України спадкоємцю, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація,, необхідно звернутися до нотаріуса або уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування в сільських населених пунктах за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Видача свідоцтва про право на спадщину здійснюється нотаріусом відповідно до Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. При оформленні спадщини за заповітом нотаріус має надати правову оцінку заповіту, перевірити його реєстрацію у Спадковому реєстрі та чинність на момент смерті заповідача. Якщо наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства, нотаріус відмовляє в його прийомі. У випадку винесенням нотаріусом постанови про відмову про вчинення нотаріальних дій, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину, спадкоємцю своє право необхідно захищати шляхом подачі до суду позову про визнання права власності в порядку спадкування. Відповідний позов подається до суду за місцем знаходження майна. Зазначене вище підтверджує ту обставину, що потенційні спадкоємці не мають змоги оформити свої спадкові права в позасудовому порядку. Разом з тим, відсутність право встановлювальних документів на спірне нерухоме майно не є підставою для відмови у задоволенні позову (10.10.2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 557/1209/16-ц, провадження № 61-19875св18 (ЄДРСРУ № 77136277). Адже позов про превентивний захист права власності ((попереджувальний) спосіб захисту права власності, який на відміну від інших способів передбачає захист права власності у випадку, коли порушення права ще не відбулося, але є підстави вважати, що воно має статися) може бути пред`явлений власником, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою (11.04.2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у справі № 910/5630/17). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. ст. 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право) (постанова Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06.06.2018 року по справі № 597/1070/15-ц). Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Право власності відповідно до ст. 328 ЦК України набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст. 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а згідно ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позивачем доведено ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог. Суд вважає, що позовні вимоги не суперечать чинному законодавству, не порушують права інших осіб, тому позов слід задовольнити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved