Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-14 00:00:00

У липні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» (далі - ТОВ «Перший український експертний центр») звернулося до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , в якому просило стягнути з останньої заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги у розмірі 18 405,57 грн, 3% річних - 742,85 грн, інфляційні втрати - 1 794,73 грн. Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Вказаний будинок був переданий на обслуговування позивачу відповідно до рішення Правління ПАТ «ХК «Київміськбуд» від 15 серпня 2012 року, яким безперебійно надавались житлово-комунальні послуги для потреб споживачів у будинку. Зокрема, відповідач з листопада 2018 року по липень 2021 року безперебійно отримувала житлово-комунальні послуги, не відмовлялася від їх отримання, отримувала рахунки на сплату за житлово-комунальні послуги, з заявами та необхідними документами, які б могли підтверджувати тимчасову відсутність споживача у житловому приміщенні в спірний період до позивача не зверталась, скарг щодо обсягу та якості наданих послуг відповідачем не заявлялось. Відповідач в порушення вимог чинного законодавства, зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати спожитих житлово-комунальних послуг належним чином не виконувала, внаслідок чого у останньої виникла заборгованість, яка станом на 19 липня 2021 року становить 18 405,57 грн. Крім того, у зв`язку з простроченням оплати зазначених платежів, відповідачу здійснюється нарахування 3% річних у сумі 742,85 грн та інфляційних втрат - 1 794,73 грн. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10 серпня 2021 року у вказаній справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу 15-денний термін для надання відзиву. 16 листопада 2022 року до суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог, в якій зазначив, що з моменту звернення до суду, заборгованість за надані житлово-комунальні послуги збільшилась, на момент подання заяви не сплачена та становить 28 504,37 грн, тому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги в сумі 28 504,37 грн, інфляційні втрати в розмірі 2 692,82 грн та 3% річних - 1 109,91 грн. Вказану заяву, з урахуванням вимог пункту 2 частини другої статті 49 ЦПК України, було прийнято судом. Позивач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, матеріали справи містять заяву про розгляд справи у відсутність представника, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, однак матеріали справи містять клопотання, в якому остання зазначила, що вона є малолітньою особою ( [INFO] ) та не має можливості з`явитися в судове засідання. Крім того, у встановлений судом строк, не скористалася своїм правом на подання відзиву, тому відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність сторін справи. Згідно з частиною другою статті 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані докази, суд виходить з наступного. Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572. Згідно пункту 5 частини 1 першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Пунктом 1 частини першої статті 5 цього Закону визначено, що до житлово-комунальних послуг, зокрема, належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньо будинкових систем (крім обслуговування внутрішньо будинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, яке кореспондується з зобов`язанням споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (пункт 5 частини дркгої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). З огляду на вищенаведені норми Закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово- комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, при цьому відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Дана позиція викладена у постанові Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 03 жовтня 2013 року. Згідно з пунктом 7 «Правил користування приміщеннями житлових будинків», затверджених Постановою КМУ № 45 від 24 січня 2006 року «Про внесення змін до постанови Кабміну від 08 жовтня 992 № 572», власник та наймач квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до пунктів 4, 17 Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями, затверджених постановою КМУ від 08 жовтня 1992 року № 572, власник житла та наймач квартири зобов`язаний за рахунок власних коштів оплачувати всі витрати, пов`язані з утриманням житлового будинку і закріпленої прибудинкової території. Власники та наймачі квартир зобов`язані вносити на відповідний рахунок власника будинку плату за обслуговування і ремонт будинку. Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд встановив, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 266229811 від 16 липня 2021 року. Як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , знаходиться на балансі та експлуатується ТОВ «Перший український експертний центр», що підтверджується витягом № 3 з протоколу засідання Правління ПАТ «ХК «Київміськбуд» від 05 серпня 2012 року № 29 та Актом приймання-передачі на баланс обслуговування житлового комплексу за адресою [ADDRESS] з балансу ПАТ ХК «Київміськбуд» на баланс ТОВ «Перший український експертний центр». Підтвердження того, що позивачем надавалися житлово-комунальні послуги є копії актів про надання послуг, приймання послуг, здачі-приймання робіт, копії Договору № 107-0 на технічне обслуговування пожежних систем від 15 листопада 2012 року, Договору № 2-1848-К-2 на вивезення та знешкодження (захоронення) твердих побутових відходів від 01 жовтня 2012 року, копія Підрядного Договору № 16-08-2013-го на технічне обслуговування обладнання та ремонт диспетчерських систем від 01 серпня 2013 року, Договору № 47 на комплекс робіт з технічного обслуговування ліфтів від 01 жовтня 2012 року. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтями 525, 526, 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Разом з тим, в ході судового розгляду судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , яка є малолітньою. Зокрема, з свідоцтва про народження [PERSON] вбачається, що вона 2011 року народження, тобто на момент ухвалення рішення їй 13 років. За змістом частини першої статті 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Згідно з частино другою статті 6 СК України малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Відповідно до частини першої статті 177 СК України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси. Враховуючи вищевикладене, малолітнім особам може належати будь-яке майно, яке відповідно до закону є об`єктом права приватної власності фізичних осіб, однак будучи власниками, малолітні не здатні здійснювати свої права самостійно, оскільки мають часткову цивільну дієздатність (статті 31 ЦК України), у зв`язку з чим, право батьків на управління майном дитини виникає на підставі прямої вказівки закону. Процесуальним засобом реалізації батьками права на судовий захист своєї дитини, гарантованим статтею 55 Конституції України, є процесуальне представництво. Воно забезпечує участь у цивільному процесі батьків, надає їм можливість використовувати всі передбачені законодавством юридичні можливості для ведення цивільних справ у суді та захисту суб`єктивних прав й інтересів дитини. Батьки мають право виступати представниками дитини, зокрема, у цивільному процесі. Цивільне процесуальне представництво - це такі юридичні відносини, за якими одна особа - представник - виконує на підставі повноваження, наданого йому, зокрема, законом, процесуальні дії в цивільному судочинстві на захист прав і охоронюваних законом інтересів іншої особи. Представник у цивільному судочинстві покликаний виконувати дві функції - захищати права та інтереси осіб, які беруть участь у справі (здійснювати правозаступництво); представляти таких осіб, бути їх повіреними (здійснювати процесуальне представництво). Процесуальний представник не заміщає сторону в цивільному судочинстві, а діє поряд з нею, на захист її суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів. Особиста участь у справі дитини не є перешкодою для участі у цій справі батьків дитини як її законних представників. У частині першій статті 242 ЦК України закріплено, що законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей є батьки (усиновлювачі). Захист прав та інтересів дитини здійснюється її батьками через відсутність у дитини цивільної процесуальної дієздатності (стаття 47, частина перша статті 59 ЦПК України). Батьки, які представляють інтереси своєї дитини у суді, можуть вчиняти від її імені усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти дитина як особа, що бере участь у справі (стаття 64 ЦПК України). У цьому випадку батьки повинні захищати права і інтереси дітей, а не свої права і інтереси. Таким чином, малолітня [PERSON] у цій справі в силу віку не може самостійно реалізувати свої права у спірних правовідносинах щодо стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги. Її інтереси можуть представляти батьки або усиновлювачі, опікуни як законні представники. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак як вбачається з матеріалів справи позивач не звертався до суду з клопотанням про залучення до участі в справі законних представників відповідача, не надав суду доказів, хто є законним представником малолітньої, а також не уточнював позовні вимоги (не змінював предмет позову), шляхом заявлення вимог до законного представника [PERSON] , який діє в її інтересах. Згідно з частиною другою статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості з малолітньої [PERSON] , оскільки позовних вимог до малолітньої в інтересах якої діє законний представник позивач не заявляв, а також остання не може самостійно здійснювати свої права та оплату житлово-комунальних послуг за неї повинні здійснювати батьки (опікуни). Крім того, частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат. Ураховуючи те, що позов не підлягає задоволенню, то судові витрати, відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України покладаються на позивача.

Outcome: dismissed