Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-16 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно їх спільної дитини [PERSON] [INFO], мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] з жовтня 2023 року ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не відвідує сина, не піклується про нього, не цікавиться життям сина, матеріального забезпечення дитині не надає. Позивач його представник, адвокат Гончаренко А.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та надали пояснення, аналогічні зазначеним у позовній заяві. Зокрема зазначили, 11 жовтня 2023 року, [PERSON] вирішила повернутись з республіки Чехії до України з , разом із сином. У цей же день, [PERSON] залишила сина Позивачу, та більше до дитини не приїздила. Зв`язок з матір`ю дитини з того часу до подачі відповідного позову не підтримувався. Крім того, представником Позивача було зазначено, що під час збирання доказової бази по відповідній справі, Відповідачка, активно оформляла всі документи спрямованні на позбавлення її батьківських прав. При цьому інтересу, щодо утримання, розвитку, здоров`я сина вона не проявляла. Відповідачка, яка належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, надіслала до суду клопотання, відповідно до якого просила розглянути справу без її участі, та вказала, що позовні вимоги визнає в повному обсязі. Представник третьої особи Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування до судового засідання не з`явились, надали суду клопотання, щодо розгляду справи за їх відсутності, при цьому зазначили, що проти задоволення позову не заперечують. Крім того, органом опіки та піклування був наданий до суду висновок, згідно з яким вирішено за доцільне позбавити батьківських прав Відповідачки відносно її сина [PERSON] [INFO] . Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Щодо позбавлення батьківських прав Згідно ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позивач - [PERSON] та Відповідачка - [PERSON] проживали цивільним шлюбом з вересня 2018 року. Від цивільного шлюбу мають дитину малолітнього [PERSON] [INFO] , свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 08.09.2023 року. Від самого початку вагітності Відповідачки, Позивач фінансово забезпечував майбутню матір своєї дитини усім необхідним. Також і після народження дитини здійснював повне фінансове забезпечення свого сина та його матері. Крім того , від народження дитини Позивач допомагав Відповідачці у всіх питаннях, пов`язаних із належним забезпеченням та вихованням спільної дитини. Позивач особисто супроводжував дитину на щомісячні педіатричні огляди до лікарні, брав дитину на прогулянки між годуванням, допомагав матері в усіх питаннях, що пов`язані із побутом і турботою про дитину, створював комфортні умови для відпочинку матері. З початком повномоштабної війни РФ проти України, [PERSON] , разом сином [PERSON] , виїхала з України до республіки Чехії. 11 жовтня 2023 року, [PERSON] вирішила повернутись до України, разом з сином [PERSON] . У цей же день, Відповідачка залишила сина Позивачу, та більше до дитини не приїздила. Ст.152 Сімейного кодексу України закріплено право дитини на належне батьківське виховання. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7,8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Статтею 11 цього ж Закону передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст.ст.12 ч.1, 15 ч.2 вказаного Закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7,8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав у тому разі, коли вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав" у п. 16, що ухилення від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують дитині необхідне харчування, одяг, медичний догляд, лікування, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 року у справі № 211/559/16-ц). Європейський суд з прав людини зазначив, що між інтересами дитини і інтересами батьків має існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особливу увагу слід приділяти найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою і важливістю повинні переважати над інтересами батьків (рішення від 07.12.2006 по справі «HUNT v. UKRAINE», № 31111). Судом досліджені та враховані надані Позивачем докази неналежного виконання Відповідачем своїх батьківських обов`язків, а саме: - заява гр. [PERSON] звірена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Тученко О.М., номер реєстрації 271 від 06.02.2024 року , відповідно до якої Відповідачка не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] [INFO] ; - договір від 09.02.2024 року Про визначення проживання дитини та участь батьків у її вихованні, завірений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якіб`юк Ю.А., зареєстрований в реєстрі № 199. Так відповідно до вищевказаного Договору, Позивач та Відповідач визначили місцем проживання дитини, місце проживання Батька ( [PERSON] ), який самостійно виховує та утримує дитину без участі матері ( [PERSON] ), за фактичною адресою проживання Батька. - висновок Районної адміністрації Запорізької Міської ради по Комунарському району від 11.04.2024 року № 254/01-37/1902 Про доцільність позбавлення [PERSON] , батьківських прав відносно сина [PERSON] , 2021 р.н., відповідно до якого , Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування, вважає за доцільним позбавити [PERSON] [INFO] , батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Суд вважає висновок органу опіки та піклування обґрунтованим, у ньому наведено достатньо підстав та аргументів, які вказують на доцільність позбавлення Відповідачки батьківських прав, а також позитивного впливу такого рішення на інтереси дитини. Сама відповідачка не з`явився ані до суду для розгляду цієї справи, ані до комісії з питань захисту прав дитини, навпаки, подала заяву про визнання позову в повному обсязі. На думку суду, така її поведінка свідчить про байдуже ставлення до долі дитини. Крім того під час розгляду справи по суті, в судовому засіданні, було допитано свідка - [PERSON] [INFO] , яка повідомила, що знає родину [PERSON] десять років, має близькі, дружні стосунки з мамою Позивача, яка проживає разом з ним. Досить часто буває дома у родини [PERSON] , крім того, [PERSON] , товаришує з її дітьми. По суті справи, [PERSON] повідомила, що Позивач та Відповідачка жили однією сім`єю (вели спільний побут). Почали жити приблизно п`ять років тому, потім після народження дитини вони то сходились то расходились, при цьому дитина завжди залишалась з батьком та Бабусею (мамою Позивача). Як почалась війна Відповідачка разом з дитиною виїхали за кордон. У жовтні 2023 року вони повернулись, але вона бачила, тільки дитину, яка живе у Позивача та його мами. Відповідачку в останній раз бачила коли та виїжджала за кордон. Повідомила, що на даний час дитина знаходиться на утриманні та вихованні Позивача, та забезпечена всім необхідним. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що при розгляді справи знайшли підтвердження обставини, що Відповідачка без поважних причин свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, передбаченими ст. 150 СК України, за власною ініціативою самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина, без поважних причин залишила його без материнської уваги та турботи, при цьому наявна відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною, а отже поведінка Відповідачки відносно сина є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками. З наведених вище обставин, суд вважає, що наявні підстави, передбачені п. 2 ч.1 ст.164 СК України для позбавлення Відповідачки батьківських прав щодо її сина, що сприятиме захисту якнайкращих інтересів дитини. На думку суду, за відсутності доказів щодо наявності між сином та матір`ю зв`язку, який визначається як сімейне життя, відсутність взагалі протягом тривалого часу будь-якого контакту внаслідок такої свідомої поведінки відповідачки, позбавлення її батьківських прав не становитиме втручання в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у право відповідача на повагу до його сімейного життя, яке гарантується пунктом 1 статті 8 цієї Конвенції. Між інтересами дітей та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і при дотриманні такої рівноваги особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дітьми, водночас ухилення від виконання батьківських обов`язків є в силу закону підставою для позбавлення батьківських прав. Щодо стягнення аліментів Позивач не досяг домовленості про участь Відповідачки в утриманні дитини. Як заявляє Позивач, Відповідачка відмовляється йти на будь який контакт з приводу не тільки виховання, а і забезпечення дитини. У зв`язку з чим Позивач, змушений звернутися до суду з заявою про стягнення аліментів з Відповідачки. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, в частині стягнення аліментів дійшов таких висновків. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Постанова Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» орієнтує суди на те, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Таким чином, дітям повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.ч.1, 2ст.183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Частиною 1 статті 181 Сімейного кодексу України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За змістом зазначених норм, будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. На даний час ніякої домовленості щодо виконання обов`язку утримувати дитину між сторонами не має, договір про сплату аліментів на дитину, в якому було б визначено розмір та строки виплати аліментів, між позивачем та відповідачем не укладався. Як вбачається з положень Сімейного кодексу України, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно (Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2012 року по справі №6-35893св12). Відповідно до положень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від №3 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до абз. 7 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 р. N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідачка відзиву на позовну заяву не надала та не спростувала обставини викладені позивачем в позовній заяві, не надала доказів щодо утримання неповнолітньої дитини. Враховуючи інтереси дитини та матеріальний стан сторін, забезпечуючи надійний захист інтересів дитини та отримання нею надійного стабільного матеріального утримання, суд приходить до висновку що позовні вимоги Позивача підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Крім цього, відповідно до вимог Сімейного кодексу України (ст. 182-184), вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, Відповідачка інших осіб на утриманні не має, вона працездатна, її стан здоров`я дозволяє працювати, а тому суд вважає, вона може сплачувати розмір аліментів зазначений у прохальній частині позовної заяви. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України, особа позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Частиною 3 ст.166 СК України встановлено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved