Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-16 00:00:00

В Рівненський міський суд з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання неповнолітніх дітей з батьком звернувся [PERSON] . Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 17 жовтня 2023 року залучено орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради до участі у даній цивільній справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. В судовому засіданні позивач та представники позивача заявлені позовні вимоги повністю підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили суд їх задоволити та розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 04 серпня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, актовий запис №1250; визначити місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] . Суду додатково пояснили, що позивач та відповідач з 04 серпня 2007 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей. Протягом останнього року їх стосунки зійшли на нівець та припинилися. Спільне життя з відповідачкою не склалося, у них різні погляди на сімейне життя та обов`язки, через що в сім`ї відбувалися постійні сварки, які поступово призвели до того, що вони стали чужими людьми. Більше ніж пів року (на момент звернення до суду) вони не живуть однією сім`єю. У квітні 2022 року відповідачка переїхала проживати до себе за адресою [ADDRESS] , періодично живе і працює в Польщі. Спільні діти проживають з позивачем та зареєстровані з ним за однією адресою. Відповідачка планує жити і працювати за кордоном, спільними дітьми повністю опікується позивач. Подружніх стосунків вони не підтримують, спільне господарство не ведуть. Тому, просять суд шлюб між позивачем та відповідачем розірвати, оскільки це є спільним рішенням позивача і відповідача та відповідає інтересам кожного з них. Малолітні діти, повинні проживати із батьком, де живуть нині. В судовому засіданні відповідач заявлені позовні вимоги позивача повністю визнала, не заперечила проти їх повного задоволення та розірвання шлюбу між нею та відповідачем, а також не заперечила проти визначення місця проживання її спільних з позивачем дітей - дочки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , 2012 року народження з їх батьком [PERSON] . В судовому засіданні представник третьої особи підтримала заяву від 08 листопада 2023 року та не заперечила проти задоволення позовних вимог позивача, враховуючи ту обставину, що відповідач по справі не заперечує проти задоволення позову [PERSON] до неї про визначення місця проживання неповнолітніх дітей з батьком, про що надала відповідне пояснення. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23). Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Судом встановлено, що позивач та відповідач по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 04 серпня 2007 року. Дана обставина підтверджується дослідженим в судовому засіданні свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданим 04 серпня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції з якого вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 04 серпня 2007 року, про що зроблено відповідний актовий запис за №1250. Прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] (а.с.4а). Від даного шлюбу позивач та відповідач мають двох неповнолітніх дітей - дочку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Дана обставина підтверджується дослідженими в судовому засіданні: свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 08 січня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції з якого вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] в м.Рівне, про що зроблено відповідний актовий запис за №13. Батьками записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с.18); свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 08 травня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції з якого вбачається, що [PERSON] народився [INFO] в м.Рівне, про що складено відповідний актовий запис №1185. Батьками записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с.16). Відповідно до ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те, що в судовому засіданні було встановлено, що сторони по справі тривалий час (понад пів року на день звернення позивача з даним позовом до суду) проживають окремо; їх стосунки зійшли на нівець та припинилися; у них різні погляди на сімейне життя та обов`язки, через що в сім`ї відбувалися постійні сварки, які поступово призвели до того, що вони стали чужими людьми; у квітні 2022 року відповідачка переїхала проживати до себе за адресою [ADDRESS] , періодично живе і працює в Польщі, подружніх стосунків позивач та відповідач не підтримують, спільне господарство не ведуть; подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення; відповідачка в судовому засіданні заявлені вимоги повністю визнала та просила суд їх задоволити, тому суд вважає, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до повного задоволення. Що стосується позовних вимог в частині визначення місця проживання неповнолітніх дітей позивача та відповідачки з батьком, суд вважає за необхідне зазначити наступне. З дослідженої в судовому засіданні заяви представника органу опіки та піклування Рівненського міськвиконкому І.Р. Самолюк по справі №569/16897/23 від 08.11.2023 року вбачається наступне: «У Вашому провадженні перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Неповнолітня [PERSON] має повних 15 років. Відповідно до ч.3 ст.160 Сімейного кодексу України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею окремо. Місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] з батьком. Батько [PERSON] , відповідно до виробничої характеристики, підписаної директором ТОВ «Рівне-Транс -Груп» П.М. Фоміним, працює на підприємстві на посаді водія автотранспортних засобів. За місцем роботи характеризується позитивно. [PERSON] отримує заробітну плату, має самостійних дохід. Мати [PERSON] , відповідач по справі, не заперечує проти задоволення позову [PERSON] до неї, а зокрема не заперечує проти визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , про що надала Службі у справах дітей відповідне пояснення. Спір про визначення місця проживання дітей відсутній. Зважаючи на ці обставини, в органу опіки та піклування немає правових підстав для підготовки висновку щодо визначення місця проживання дітей. У зв`язку з вищевикладеним, не заперечую проти задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей. Судові засідання у справі прошу проводити без моєї участі.» (а.с.33-34). До даної заяви представником органу опіки та піклування долучено кс.копію пояснень [PERSON] адресованих Службі у справах дітей наступного змісту: «У провадженні Рівненського міського суду перебуває позовна заява [PERSON] до мене про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги [PERSON] визнаю, не заперечую проти визначення місця проживання дітей з батьком. Я беру участь у вихованні та утриманні дітей. Засідання комісії з питань захисту прав дитини при розгляді даного питання прошу проводити без моєї участі. 27.10.23 р. підпис.» (а.с.35). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, чи здійснюються вони державними, приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, має бути наданий такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя (ураховуючи при цьому права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, що відповідають за неї за законом), і для цього використовують всі відповідні законодавчі й адміністративні заходи. Зазначене узгоджується із правовою висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14- 327цс18) У п.6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.1,2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Йохансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року, крім того, таке спілкування, а також його характер та обсяг обумовлюють обставинами кожної справи та повинні визначатися з урахуванням основних інтересів дитини. Незважаючи на те, що національні органи влади зобов`язані максимально сприяти такій взаємодії, будь-який обов`язок застосування примусу з цих питань має бути обмежено, оскільки мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам за статтею 8 Конвенції. Аналіз змісту вказаних норм Сімейного кодексу України свідчить про те, що першочерговим критерієм визначення місця проживання малолітньої дитини, яка не досягла десяти років, є спільна згода батьків, а дитини, яка досягла десяти років - спільна згоду батьків та самої дитини. І тільки у разі наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітніх дітей такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Тобто, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, має перебувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. Разом з тим, суд встановив, що відповідачка заявлені позовні вимоги визнала повністю, не заперечила проти їх задоволення, про що підтвердила, як в судових засіданнях під час розгляду справи, так і в заяві про розгляд справи без участі відповідача та визнання позовних вимог у повному обсязі і не заперечує проти їх задоволення (а.с.53), і у письмових поясненнях даних нею особисто Службі у справах дітей 27.10.2023 року (а.с.35). Отже, сторони, як це і передбачено положеннями ст.160 СК України, визначили місце проживання дітей з батьком за взаємною згодою. В судовому засіданні було встановлено, що старша донька сторін [PERSON] , [INFO] на день розгляду справи в суді досягла чотирнадцятирічного віку, а саме має повних 16 років і у відповідності до вимог ч.3 ст.160 СК України (яка визначає, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою) має право самостійно визначити з ким з батьків вона бажає проживати. Крім того, фактично, не вбачається спору щодо місця проживання малолітнього сина сторін [PERSON] , [INFO] з зазначених вище в судових засіданнях пояснень самої відповідачки про визнання позову та письмових заяві від 22 лютого 2024 року і поясненнях даних нею особисто Службі у справах дітей 27.10.2023 року, де загалом вона сама просить суд задоволити позовні вимоги позивача. Відповідачка, як мати дитини, не заперечує щодо визначення місця проживання обох дітей з батьком, що беззаперечно свідчить про відсутність спору між батьками про визначення місця проживання дітей та не потребує втручання з боку органу опіки та піклування, а також будь-якого судового захисту прав позивача, які відповідачем жодним чином не порушуються, не оспорюються або визнаються. Отже, за відсутності між сторонами відповідного спору суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи. Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору), зокрема у суді. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Спір у даній справі щодо місця проживання неповнолітнього сина [PERSON] (оскільки дочка досягла 16 років та має право на власний вибір з ким з батьків вона бажає проживати) ініційований батьком дитини (позивачем), з яким дитина і так фактично проживає і від якого мати дитини (відповідачка) не вимагає зміни його місця проживання. Після звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання дітей відповідачка у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду цієї справи про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з нею не зверталася, будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання сина безпосередньо з нею, як матір`ю, суду не надала. Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що позивачем у позовній заяві зокрема, зазначено: «Спільні малолітні діти подружжя: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] будуть проживати зі своїм батьком - [PERSON] , де мешкають нині, за спільною згодою подружжя. Саме таке місце проживання спільних дітей є узгоджене між позивачем та відповідачкою та повністю відповідає інтересам спільної дитини.» (а.с.2). Оцінюючи вищезазначене, у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення [PERSON] до суду з позовом про визначення місця проживання неповнолітнього сина [PERSON] (оскільки дочка [PERSON] , [INFO] на день розгляду справи досягла 16 років та має право на власний вибір з ким з батьків вона бажає проживати), який і так фактично проживає з ним, між батьками дитини виник спір щодо його місця проживання, оскільки мати дитини не вимагає від батька дитини змінити його місце проживання, не порушує в судовому порядку питання щодо відібрання сина у позивача та не заперечує щодо подальшого проживання дитини з батьком. В той же час, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання і той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Ці обставини підлягають перевірці судом. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що вимоги про визначення місця проживання неповнолітніх дітей позивач заявив передчасно, оскільки звернення до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дітей та, принаймі, існувати на час вирішення справи у суді, який у даному випадку - відсутній. Тому, на підставі вищевикладеного, а також у зв`язку з відсутністю між сторонами спору щодо місця проживання неповнолітніх дітей, у задоволенні позовних вимог позивачу в цій частині слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed