Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-03 00:00:00

30.11.2023 до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: орган опіки та піклування Пустомитівської міської ради Львівського району Львівської області, орган опіки та піклування Оратівської селищної ради Вінницької області, про позбавлення батьківських прав. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] та [PERSON] з 10.05.2019 перебували у шлюбі, який рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 13.02.2023 було розірвано. За час шлюбу у них народилася донька [PERSON] , [INFO] , яка на даний час проживає разом із позивачем. Оскільки [PERSON] повністю ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не проявляє материнської любові та зацікавленості щодо дитини, не проживає разом з донькою, не цікавиться її станом здоров`я та розвитком, не допомагає матеріально та фінансово, а також не піклується про її духовний, фізичний і моральний розвиток, Пустомитівська міська рада Львівського району Львівської області, як орган опіки та піклування, склала відповідний висновок щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Враховуючи викладені обставини, які свідчать про факт ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, [PERSON] просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] відносно її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 27.12.2023 відкрито провадження у справі № 141/887/23 та призначено підготовче судове засідання на 25.01.2024, залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: орган опіки та піклування Пустомитівської міської ради Львівського району Львівської області та орган опіки та піклування Оратівської селищної ради Вінницької області, а також зобов`язано орган опіки та піклування Оратівської селищної ради Вінницької області надати письмовий висновок щодо розв`язання предмета спору. 19.01.2024 до суду надійшов лист Оратівської селищної ради № 202/03.01-11 від 16.01.2024, зі змісту якого убачається, що відповідно до листа Новоживотівського старостинського округу Оратівської селищної ради Вінницького району Вінницької області № 06-02.00.02-12 від 11.01.2024 [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , не проживає та місце проживання даної особи невідоме. Підготовче судове засідання, призначене на 25.01.2024, не відбулось та було відкладено на 22.02.2023, у зв`язку з неявкою сторін та представників третіх осіб, а також відсутністю доказів повідомлення відповідача про день, час та місце розгляду справи, та неврученням відповідачеві копії позовної заяви з відповідними додатками. Ухвалою суду від 22.02.2023 суд з власної ініціативи продовжив строк підготовчого провадження на тридцять днів у цивільній справі №141/887/23 та оголосив перерву в підготовчому судовому засіданні до 07.03.2024, у зв`язку із неявкою сторін. Ухвалою суду від 07.03.2024 закрито підготовче провадження у справі № 141/887/23 та призначено справу до судового розгляду по суті на 04.04.2024. Відповідачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час, день та місце розгляду справи у встановленому законом порядку, в судове засідання 04.04.2024 не з`явилася, причини поважності неявки суду не повідомила, правом на подачу відзиву на позов не скористалась, жодних заяв чи клопотань від неї не надходило. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, з`ясувавши думку учасників справи, а також з урахуванням конкретних обставин справи №141/887/23, наявності доказів своєчасного та належного повідомлення відповідачки про час, день та місце розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи № 141/887/23 за відсутності [PERSON] . В судовому засіданні 04.04.2024 [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Зокрема, позивач суду пояснив, що із відповідачкою [PERSON] вони уклали шлюб у 2019 році, від якого в них [INFO] народилася донька [PERSON] , однак в лютому 2023 року вони розлучилися. Також [PERSON] повідомив, що відповідачка не проживає разом з ним та донькою протягом останніх двох років, не надає фінансової допомоги, не піклується про духовний, фізичний та моральний розвиток дитини. Окрім того, позивач зазначив, що йому невідоме місце перебування [PERSON] та вона жодним чином не проявляє бажання спілкуватися з [PERSON] . З огляду на зазначені обставини, позивач просив суд позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Представник позивача адвокат Гриневич М.М. також підтримав позовні вимоги та просив суд позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , оскільки вона фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, не проживає разом з донькою та не проявляє материнської любові й зацікавленості щодо дитини, не бере участі у її вихованні, жодним чином не забезпечує її матеріально, не забезпечує нормальним харчуванням та не допомагає при лікуванні. Натомість, позивач має всі належні умови для проживання та виховання доньки, займається її розвитком та вихованням, офіційно працює та забезпечує матеріально дитину, тому позовні вимоги щодо доцільності позбавлення батьківськи прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , є обґрунтованими. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, начальник служби у справах дітей Пустомитівської міської ради Львівського району Львівської області Мота В.І. у судовому засіданні зазначив, що погоджується із висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки вважає, що [PERSON] самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, а тому просить суд позов задовольнити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, начальник служби у справах дітей Оратівської селищної ради Янкова Ю.М. суду пояснила, що враховуючи висновок органу опіки та піклування Пустимитівської міської ради Львівського району Львівської області щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] , доводи позивача, його представника та начальника служби у справах дітей Пустомитівської міської ради Львівського району Львівської області Мота В.І., також вважає за необхідне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , оскільки дане рішення не суперечитиме інтересам дитини. При цьому, [PERSON] зазначила, що орган опіки та піклування Оратівської селищної ради Вінницького району Вінницької області був позбавлений можливості надати письмовий висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , оскільки за місцем реєстрації по [ADDRESS] , [PERSON] не проживає, що підтверджується листом Новоживотівського старостинського округу Оратівської селищної ради Вінницького району Вінницької області № 06-02.00.02-12 від 11.01.2024. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, а також представників третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, розглянувши матеріали справи № 141/887/23, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 16.10.2020, у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народилася донька [PERSON] . Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 13.02.2023 у справі №450/1541/22 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 10.05.2019 Пустомитівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), актовий запис № 31, розірвано. У задоволенні позову про визначення місця проживання малолітньої дитини із батьком відмовлено. Згідно висновку органу опіки та піклування Пустомитівської міської ради Львівського району Львівської області № 02-12/1142 від 10.07.2023 щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] , [INFO] , Пустомитівська міська рада Львівського району Львівської області, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , оскільки вона повністю ухилилася від виконання батьківських обов`язків, не проявляє материнської любові та заінтересованості щодо дитини, разом з донькою не проживає, не цікавиться її розвитком, станом здоров`я, не бере участі у її вихованні, не піклується про духовний, фізичний і моральний розвиток доньки, не спілкується в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не забезпечує дитину необхідним харчуванням, допомогою при лікуванні, матеріально та фінансово не допомагає. Визначаючись щодо встановлених обставин та спірних правовідносин, суд керується наступним. Згідно із ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Так, підстави для позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові від 06.05.2020 року по справі №753/2025/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, визначені у ст. 166 СК України. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014 св 20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі N 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19). Також суд зазначає, що права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Відтак, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Суд зауважує, що метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При розгляді справи № 141/887/23 судом не установлено, що відповідачка [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків, оскільки такі обставини не підтверджені жодними належними та допустимими доказами у відповідності до положень ст. 76 ЦПК України. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстави позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Зокрема, відповідні належні докази умисного ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно своєї доньки [PERSON] у матеріалах справи № 141/887/23 відсутні та позивачем і його представником суду не надано. У постанові від 26.04.2023 року по справі № 520/17217/13-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що за положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Так, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи № 141/887/23, суд не приймає до уваги висновок органу опіки та піклування Пустомитівської міської ради Львівського району Львівської області щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , оскільки останній складений поверхнево та не ґрунтується на повному з`ясуванні взаємовідносин між матір`ю та дитиною, а також не містить усіх дійсних фактичних обставин щодо невиконання відповідачкою своїх материнських обов'язків та підтвердження їх відповідними належними доказами, та, в свою чергу, зводиться до опису неправомірної поведінки відповідачки, яка ухилилася від виконання батьківських обов`язків, оскільки її місце перебування невідоме. Поряд з цим, органом опіки та піклування Оратівської селищної ради Вінницького району Вінницької області не надано суду висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] , що, окрім іншого, також унеможливлює суд встановити дійсні фактичні обставини та ситуацію, яка склалась між сторонами. Також, усні пояснення, висловлені в судовому засіданні представником органу опіки та піклування Оратівської селищної ради Вінницького району Вінницької області, суд до уваги не приймає, оскільки вони не підтверджені жодними належними доказами по справі, та фактично є власними суб?єктивним твердженнями представника органу опіки та піклування Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (п.п 57, 58). У справі «Савіни проти України» (№ 39948/06 від 18 грудня 2008 року, п.п. 47-49) Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено саме на позивача. Відтак, з огляду на установлені фактичні обставини та надані позивачем і його представником докази, суд вважає, що позивачем не доведено, що поведінка відповідачки є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками щодо дитини [PERSON] , оскільки належних доказів щодо ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків відносно своєї дитини матеріали справи № 141/887/23 не містять. Також матеріали справи № 141/887/23 не містять жодних доказів щодо дійсного місця перебування (проживання) [PERSON] , а також доказів про те, що позивач намагався встановити її місце перебування, спілкувався із нею та її родичами (матір?ю, іншими близькими рідними та друзями, тощо) з приводу подальшого спільного виховання доньки. Поряд з цим, суд зауважує, що позивачем та його представником не доведено відповідними доказами по справі, що позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її дитини буде відповідати саме найкращим інтересам дитини. Доводи позивача, що позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її дитини, необхідно для того, аби він створив нову сім?ю, суд оцінює критично та до уваги не приймає, оскільки останні не грунтуються на нормах Закону. Окрім того, суд критично ставиться до пояснень позивача, його представника та представників третіх осіб щодо нехтування відповідачкою своїми обов`язками у вихованні та утриманні дитини, оскільки вони не знайшли свого документального підтвердження в судовому засіданні. При цьому, дійсна позиція відповідачки щодо участі у вихованні нею доньки, а також щодо заявлених позовних вимог не з?ясована ні позивачем, ні органами опіки та піклування, ні судом, а тому суд доходить висновку, що позбавлення батьківських прав відповідачки відносно малолітньої дитини [PERSON] не відповідатиме інтересам дитини. З огляду на установлені фактичні обставини, які склалися між сторонами, норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України, для позбавлення відповідачки батьківських прав відсутні. Отже, заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв?язку з їх недоведеністю належними та допустимими доказами по справі. При цьому, суд відзначає, що інші доводи та усні пояснення позивача, його представника та представників органів опіки та піклування, не спростовують висновків суду та встановлених судом фактичних обставин справи №141/887/23 і не можуть впливати на законність даного судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Згідно частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed