Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-08 00:00:00

27.11.2023 року до суду звернувся позивач [PERSON] , з позовом про визнання права на земельну ділянку (пай) до відповідача Верхньодніпровської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Головне управління держгеокадастру у Дніпропетровській області 30.11.2023 року ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовче судове засідання на 14.02.2024 року. 10.01.2024 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 14.02.2024 року проведене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду в судовому засіданні на 09.04.2024 року. Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки відповідно до ст.. 43, 44, 49 ЦПК України. 09.04.2024 року в судовому засіданні оголошена вступна та резолютивна частина рішення. Згідно заявлених позовних вимог позивач просить визнати за ним право на земельну частку (пай), яка перебувала у колективній власності КСП «Славутич» розміром 5.65 в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), на території Верхньодніпровської міської ради (колишня Ганнівська сільська рада) Кам`янського ( колишнього Верхньодніпровського) району Дніпропетровської області. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: в період з 1986 року по 1996 рік він був членом колгоспу «ім. Дзержинського», КСП «Славутич» , який знаходився на території колишньої Ганнівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, що підтверджується записами в його трудовій книжці. У 1995 році землі КСП «Славутич» були розпайовані, тому він, як член колгоспу, у відповідності до п.2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність підприємствам та організаціям набув право на земельну ділянку (пай) КСП «Славутич», проте на час розпаювання земель вищевказаного колективного сільськогосподарського підприємства до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) не був внесений. У відповідності до листа відділу № 3 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області він не значиться у списку до Державного акту про право колективної власності на землю КСП «Славутич» від 30.09.1995 року, колишньої Ганнівської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області. Паювання земель колективного сільськогосподарського підприємства «Славутич» проводилось у вересні 1995 року. Таким чином на час паювання земель він працював та був членом КСП «Славутич». Невнесення до списку осіб до Державного акту про право колективної власності на землю особи, яка була членом колективного сільськогосподарського підприємства на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Вважає, що будучи членом колгоспу «ім. Дзержинського», КСП «Славутич» Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, він має право на земельну частку (пай) при розпаюванні земель КСП «Славутич» Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, що й стало підставою звернення до суду. В судове засідання позивач не з`явився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що позивачем не надані докази того, що на час розпаювання земель даного господарства він був членом колективного сільськогосподарського підприємства, оскільки трудова книжка заповнена вже після звільнення позивача з членів КСП «Славутич». Інших доказів, які підтверджували прийняття позивача в члени колгоспу ім. Дзержинського в подальшому КСП «Славутич», як то: копії заяви про прийняття в члени колгоспу, копії протоколів загальних зборів, позивачем не надано. Не надано також доказів перебування позивача в членах КСП «Славутич». Крім того позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки ймовірне порушення прав позивача відбулося в 1995 році, який представник відповідача просить застосувати. Представником третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Третьою особою, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору надані докази, які витребовувались судом. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Суд, з`ясувавши зміст позовних вимог,заслухавши учасників розгляду справи,Ж вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач в поданій позовній заяві посилається на те, що він в період з1986 по 1996 рік був членом колгоспу «ім. Дзержинського», в подальшому КСП «Славутич». На підтвердження даних обставин позивачем надана копія трудової книжки колгоспника [NUMBER] . Датою заповнення якої є 01.04.1996 року. Позивачем також надана архівна довідка № 10 від 05.01.2024 року, видана КЗ «Верхньодніпровський районний трудовий архів» Верхньодніпровської міської ради», де в документах архівного фонду колгоспу «ім. Дзержинського», КСП «Славутич» та в книгах обліку розрахунків з оплати праці в 1986 році вказано стипендіат з 1989, 1991 роках зазначений [PERSON] , та вказані кількість виходів та нарахований заробіток Книги обліку розрахунків з оплати праці за 1992-1996 роки на зберігання до архіву не надходили. Книги обліку розрахунків з оплати праці за 1987, 1988, 1989,1990, 1991, 1997 роки надійшли на зберігання не в повному обсязі. В книгах обліку трудового стажу колгоспників [PERSON] не зазначений. Протоколи загальних зборів колгоспу ім. Дзержинського (КСП «Славутич») до трудового архіву на зберігання не надходили, тому підтвердити членство [PERSON] у колгоспі не мають можливості. Документально підтверджується лише робота позивача в колгоспі за 1986, 1989, роки та за 1990, 1991 роки. Крім того в 1990-1991 роках у позивача була незначна кількість вихододнів. Інших доказів про членство позивача в колгоспі «ім. Дзержинського» в подальшому КСП «Славутич» позивачем не надано. Паювання земель колективного сільськогосподарського підприємства «Селянська спілка Славутич» проводилось у вересні 1995 році. Державний акт серії ДП № 0011 на право колективної власності на землю колективного сільськогосподарського підприємства «Селянська спілка Славутич » виданий 30 вересня 1995 року, що підтверджується копіє Державного акту на право колективної власності на землю та копією списку громадян до цього акту . Судом встановлено, що позивач не значиться, у додатку до Державного Акту про право колективної власності на землю серії ДП № 0011 від 30 вересня 1995 року у списку громадян, членів колективного сільськогосподарського підприємства «Селянська спілка Славутич» як такий, що має право на земельну частку (паю), що підтверджується відповіддю відділу № 3 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області без номера та дати і копією списку осіб членів колективного сільськогосподарського підприємства «Селянська спілка Славутич» Відповідно до п. 2 Указу Президента України «Про паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 8 серпня 1995 року N 720/95 - Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до ст.3 Закону України ,,Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), особи, власники сертифікатів на право на земельну частку /пай/, які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Підставами для виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Відповідно до ч.1 ст. 2 вищевказаного Закону України основним документом, що посвідчує право на земельну частку /пай/ є сертифікат на право на земельну частку /пай/виданий районною /міською/ державною адміністрацією. Відповідно до ч.2 ст.2 вищевказаного Закону України, документами, що посвідчують право на земельну частку /пай/, також є рішення суду про визнання права на земельну частку /пай/. Відповідно до ч.1 ст. 19 ЗУ «Про колективне сільськогосподарське підприємство» - Трудові відносини членів підприємства регулюються цим Законом і статутом підприємства, а громадян, які працюють за трудовим договором або контрактом, - законодавством про працю України. Відповідно до ст. 62 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» - Основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Відповідно до ч.1,2 ЗУ «Про колективне сільськогосподарське підприємство» - Членство в підприємстві ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів. Членами підприємства можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку, визнають і виконують його статут. Позивач надав копію трудової книжки на підтвердження його стажу роботи та членства в колгоспі в подальшому КСП «Славутич», проте трудова книжка на ім`я позивача заповнена вже після звільнення його з членів КСП «Славутич», що ставить під сумнів достовірність наявних в ній записів . Документально членство в колгоспі «ім. Дзержинського» в подальшому КСП «Славутич» станом на 30.09.1995 року позивачем не підтверджене, оскільки згідно наданої архівної довідки підтверджується роботи позивача в КСП «Славутич» лише станом на 1991 рік і то в незначній кількості. Згідно ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів. Відповідно до ст.ст 77-78 ЦПК України - Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином позивачем не надано доказів того, що станом на 30.09.1995 року він продовжував бути членом КСП «Славутич» та працював у даному господарстві . Крім того суд погоджується із доводами відповідача про те, що позивачем пропущений строк позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України - Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України - Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України - Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з досліджуваних в судовому засіданні доказів розпаювання земель КСП «Славутич» відбулось в 1995 році. А державний акт на право колективної власності на землю КСП «Славутич виданий 30.09.1995 року. Таким чином з цього часу розпочався перебіг строку позовної давності, який закінчився 30.09.1998 року. Позивач посилається на те, що він був членом КСП «Славутич» та працював у даному господарстві, тому йому було достовірно відомо про паювання земель цього господарства, та не включення його списку осіб, що мають право на земельну частку (пай) оскільки сертифікату на право на земленьку частку він не отримав. Тому якщо навіть оцінити сумніви щодо записів в трудовій книжці позивача, оскільки в трудовій книжці є запис про прийняття позивача в члени колгоспі ім.. «Дзержинського та звільнення його із членів КСП «Славутич» позивача в 1986 році, на користь позивача. Так як відповідачем, крім заперечень та сумнівів щодо достовірності цього запису, не надано будь-яких інших доказів, які б спростовували факт членства позивача в колгоспі, а в подальшому в КСП «Славутич» , то позивачем дійсно пропущений строк позовної давності для захисту його порушеного права. Позивачем не обґрунтовано з яких причин ним пропущений строк для захисту його порушеного права та не надано доказів які б підтверджували поважність причин пропуску строку позовної давності. Відповідно до ч.3, 4 ст. 267 ЦК України - Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного наданого суду доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку що позивачем належними та достовірними доказами не підтверджений факт його членства в КСП «Славутич" станом на 30.09.1995 року та позивачем пропущений строк позовної давності для захисту порушеного права, який представник відповідача просить застосувати. Відповідно суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог враховуючи в тому числі і в зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Так як судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 073.60 грн., покладаються на позивача та не відшкодовуються за рахунок відповідача

Outcome: dismissed