Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

Позивач [PERSON] 08.11.2023 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якій просить суд стягнути з відповідача на свою користь: матеріальну шкоду в загальній сумі 227194,39 грн., а також стягнути витрати зі сплати судового збору в сумі 2271,94, витрат на підготовку експертного висновку в сумі 5000,00 грн. та витрат на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що вона є власником транспортного засобу марки «Toyota Corolla», державний реєстраційний номер [NUMBER] , який нею було придбано до шлюбу з відповідачем. 13.08.2010 року вона та відповідач зареєстрували шлюб. Позивачка стверджує, що під час перебування у шлюбі, 22.09.2023 року відповідач без її дозволу заволодів транспортним засобом марки «Toyota Corolla», державний реєстраційний номер [NUMBER] , за наслідком чого в цей же день вчинив дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок чого у тому числі було пошкоджено транспортний засіб належний позивачці марки «Toyota Corolla», державний реєстраційний номер [NUMBER] . За наслідком вказаних обставин, позивачка 03.10.2023 року звернулась з відповідною заявою до правоохоронних органів. Постановою Київського районного суду міста Одеси від 16.10.2023 року по справі №947/31244/23 [PERSON] , за наслідком вказаної дорожньо-транспортної пригоди, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. У відповідності до висновку експерта №239-23 від 06.11.2023 року, складеного судовим експертом [PERSON] , повна вартість відновлювального ремонту вищевказаного транспортного засобу складає 582597,28 грн.; вартість відновлювального ремонту з урахування коефіцієнту фізичного зносу становить 223734,39 грн.; вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу становить в сумі 242287,50 грн.; ринкова вартість автомобілю з урахуванням аварійних пошкоджень становить 18553,11 грн. Позивачка стверджує, що за проведення вказаного висновку нею було сплачено 5000,00 грн., а також додатково вимушено понесені витрати на сплату коштів за зберігання автомобілю на пакувальному майданчику в сумі 960,00 грн., та за послуги евакуатора в загальній сумі 2500,00 грн. Приймаючи вчинення відповідачем дорожньо-транспортної пригоди, з його вини, внаслідок чого останнім було пошкоджено належний позивачеві транспортний засіб, та позивачкою були понесені вказані додаткові витрати, остання вважає наявними підстави для стягнення з відповідача на свою користь у відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти в сумі 227194,39 грн., які складаються з: вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного КТЗ в сумі 223734,39 грн.; витрати за зберігання автомобіля на пакувальному майданчику в сумі 960,00 грн.; витрат за послуги евакуатора в загальній сумі 2500,00 грн. Також позивачка вважає наявними підстави для стягнення з відповідача на свою користь витрат понесених на встановлення розміру шкоду та понесених судових витрат. Вищевказані обставини зумовили звернення позивачки до суду з цим позовом. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 10.11.2023 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі. Вказаною ухвалою судді визначено відповідачеві п`ятнадцятиденний строк з дня її отримання, для подання відзиву на позовну заяву з відповідними доказами, заявами/клопотаннями. У судове засідання призначене на 08.04.2024 року позивачка не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась належним чином, однак в матеріалах спарви наявна заява останньої про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за її відсутності. Відповідача до судового засідання також не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Щодо повідомлення відповідача по справі, суд зазначає наступне. Статтею 128\~ЦПК України\~передбачено,\~що суд\~повідомляє учасників\~справи про\~дату,\~час і\~місце судового\~засідання чи\~вчинення відповідної\~процесуальної дії,\~якщо їх\~явка є\~не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається зокрема фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Судом було отримано відповідь №314913 від 09.11.2023 року з Єдиного державного демографічного реєстру, відповідно до якого [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Приймаючи вказане, оскільки відповідачем особисто не повідомлено суд про адресу місця проживання та адресу для листування, останній не має зареєстрованого Електронного кабінету в ЄСІТС, судом здійснювалось повідомлення останнього про дату, час і місце проведення судового засідання шляхом скерування судових повісток, разом з копією ухвали про відкриття провадження по справі, копією позовної заяви з додатками до неї, на вказану адресу зареєстрованого місця проживання відповідача. Однак, уся судова кореспонденція, у тому числі судова повістка з повідомленням про судове засідання призначене на 08.04.2024 року повернута до суду без вручення з підстав відсутності адресата за вказаною адресою. Частиною 8 ст. 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є зокрема день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Також, у відповідності до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 10.05.2023 року у справі №755/17944/18, довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки. Отже, відповідач [PERSON] у відповідності до положень статті 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про розгляд справи та дату, час і місце проведення судового засідання, однак не з`явився до суду без поважних причин, не скориставшись процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстав для відкладення судового засідання у відповідності до положень статті 128 ЦПК України судом не встановлено. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 08.04.2024 року за відсутності сторін по справі, на підставі наявних документів в матеріалах справи та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного. Судом встановлено, що 22 вересня 2023 року о 19:13 год., в м. Одесі по вул. Ільфа і Петрова, біля будинку № 2, водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «ТОYОТА», державний реєстраційний номер [NUMBER] , здійснив поворот ліворуч з вул. Ільфа і Петрова в сторону вул. Левітана у такий спосіб, що при виїзді опинився на смузі зустрічного руху, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем марки\~«JEEP CHEROKEE», державний реєстраційний номер [NUMBER] , який перебував без руху, зупинившись на червоний сигнал світлофору. В результаті дорожньо-транспортної події транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а [PERSON] , порушивши п. 10.5 «Правил дорожнього руху» України, був притягнутий до відповідальності за ст. 124 КУпАП, шляхом накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 гривень. Вказані обставини встановлені постановою судді Київського районного суду м. Одеси Іванчука В.М. від 16 жовтня 2023 року по справі № 947/31244/23. За приписами частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частиною шостою цієї ж статті визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. У відповідності до правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 05 вересня 2019 року по справі № 234/16272/15-ц, преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей\~\~позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається. Тобто, наявність вини в діях [PERSON] у скоєні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 22.09.2023 року, додатковому доказуванню не підлягає. Вище встановленими обставинами підтверджується, що транспортні засоби, якими керували учасники дорожньо-транспортної пригоди зазнали механічних пошкоджень. Судом встановлено, що транспортний засіб марки «ТОYОТА», державний реєстраційний номер [NUMBER] , яким керував [PERSON] в момент дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 22.09.2023 року з його вини, належав на праві власності [PERSON] , з моменту реєстрації, а саме 11.07.2007 року, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Також з поданих до суду доказів вбачається, що позивачка та відповідачка починаючи з 13.08.2010 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Доказів на підтвердження розірвання шлюбу між сторонами по справі, матеріали справи не містять. Отже, пошкоджений внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 22.09.2023 року з вини відповідача, транспортний засіб марки «ТОYОТА», державний реєстраційний номер [NUMBER] , належав на праві власності дружині відповідача [PERSON] , якою набуто у власність даний транспортний засіб до реєстрації шлюбу з відповідачем, а відтак відсутні підстави для віднесення цього транспортного засобу до предмету спільної сумісної власності сторін по справі, як подружжя у відповідності до положень ст.. 60 СК України. На підставі викладеного, судом встановлено, що внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 22.09.2023 року з вини відповідача, [PERSON] у тому числі було пошкоджено транспортний засіб марки «ТОYОТА», державний реєстраційний номер [NUMBER] , належний на праві власності його дружині [PERSON] . Додатково судом встановлено, що 03.10.2023 року [PERSON] було складено та подано до ВП №4 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області заяву про кримінального правопорушення, за наслідком заволодіння [PERSON] належним їй - [PERSON] транспортним засобом марки «ТОYОТА», державний реєстраційний номер [NUMBER] , без її згоди, за наслідком чого у стані алкогольного сп`яніння вчинено дорожньо-транспортну пригоду, під час якої належний [PERSON] транспортний засіб було знищено. У відповідності до листа Відділу поліції №4 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області від 27.10.2023 року повідомлено, що за наслідком вказаного звернення перевіркою встановлено, що [PERSON] керував транспортним засобом марки «ТОYОТА», державний реєстраційний номер [NUMBER] , та який 22.09.2023 року вчинив ДТП по вул. Ільфа і Петрова, 2, в місті Одесі, та знаходився за кермом в стані алкогольного сп`яніння, про що свідчать складені відносно вказаної особи протоколи про адміністративне правопорушення. Також у вказаному листі повідомлено, що з підстав не надання доказів, які б вказували на наявність кримінального правопорушення, слідчим відділом ВП №4 не були внесені відомості до ЄРДР за вказаною заявою. Також, у даному листі [PERSON] роз`яснено право на оскарження вказаного рішення. Позивачкою доказів на підтвердження того, що нею оскаржувалось вищевказане рішення Відділу поліції №4 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області від 27.10.2023 року викладене у листі, до суду не надано, як і доказів на підтвердження визнання відповідача винним у незаконному заволодінні транспортним засобом, належним позивачеві, за наслідком чого дані доводи позивача судом під час розгляду справи не приймаються. Задля встановлення розміру матеріального збитку, отриманого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, позивачем було замовлено незалежне експертне дослідження з визначення вартості відновлювального ремонту транспортного засобу\~марки «ТОYОТА», державний реєстраційний номер [NUMBER] , за наслідком чого судовим експертом Крутих Є.О. 06.11.2023 року надано відповідний висновок експерта №239-23 експертного транспортно-товарознавчого дослідження колісного транспортного засобу марки «ТОYОТА», державний реєстраційний номер [NUMBER] . У відповідності до вказаного експертного дослідження, експертом встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «ТОYОТА», державний реєстраційний номер [NUMBER] , пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 22.09.2023 року, становить 242287,50 грн.; ринкова вартість вказаного транспортного засобу, з урахуванням аварійних пошкоджень, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 22.09.2023 року, становить 18553,11 грн. Також, у мотивувальній частині висновку експерта, експертом встановлено, що: ринкова вартість автомобіля марки «ТОYОТА», державний реєстраційний номер [NUMBER] , пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 22.09.2023 року, становить 242287,50 грн.; вартість відновлювального ремонту вказаного транспортного засобу становить 582597,28 грн.; вартість відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнту фізичного КТЗ становить в сумі 223734,39 грн. Даний висновок містить інформацію про обізнаність судового експерта про кримінальну відповідальність за неправдивий висновок за ст. 384 КК України. У відповідності до наданої до суду копії квитанції №0.0.3267833180.1 від 23.10.2023 року позивачкою було сплачено на рахунок судового експерта [PERSON] грошові кошти в сумі 5000,00 грн. Оглядаючи вказаний висновок судом не встановлено порушень чи невідповідностей у вказаному висновку, а також суперечності викладених в ньому висновку поряд з іншими наявними в матеріалах справи доказами. Під час розгляду справи, відповідачем вказаний висновок не оспорювався, не визнавався неповним або неясним, не визнавався необґрунтованим, не суперечить іншим матеріалам справи, не викликає сумніви в його правильності, за наслідком чого приймається судом як обґрунтований та належний доказ. На підставі вищевикладеного судом встановлено, що відповідачем 22.09.2023 року вчинено дорожньо-транспортну пригоду, з вини відповідача, внаслідок чого транспортний засіб, яким керував відповідач в момент пригоди, та який належав на праві власності позивачці, зазнав механічні пошкодження. Доказів на підтвердження відшкодування відповідачем позивачеві розміру завданої шкоди, внаслідок пошкодження транспортного засобу марки «ТОYОТА», державний реєстраційний номер [NUMBER] , за наслідком вчинення дорожньо-транспортної пригоди 22.09.2023 року, до суду не надано. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України,\~\~ кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1\~ст. 15 ЦК України,\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ч.2 ст. 16 ЦК України, одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно зі ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Виходячи з положень ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Відповідно до роз`яснень, які містяться у постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» за № 4 від 01.03.2014, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей1166,1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини (п.4). гідно з п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ч.2 ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Під час визначення розміру збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, необхідно враховувати складові цих збитків відповідно до змісту ч.2 ст.1192 ЦК України: реальна вартість втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». У відповідності до вказаної статті, транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Як вже судом встановлено з висновку експерта №239-23 від 06.11.2023 року, складеного судовим експертом Крутих Є.О., вартість відновлювального ремонту транспортного засобу марки «ТОYОТА», державний реєстраційний номер [NUMBER] , пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 22.09.2023 року, становить 582597,28 грн., а ринкова вартість транспортного засобу становила 242287,50 грн. Тобто, вартість відновлювального ремонту транспортного засобу позивача значно перевищувала його ринкову вартість, а тому і розмір матеріального збитку, завданого позивачу. З викладеного вбачається, що транспортний засіб позивача вважається фізично знищеним, у зв`язку з чим позивач має право на відшкодування йому різниці між вартістю транспортного засобу марки «ТОYОТА», державний реєстраційний номер [NUMBER] , пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 22.09.2023 року, до та після дорожньо-транспортної пригоди, що становить в сумі 223734,39 грн. (242287,50 18553,11 = 223734,39), у зв`язку з чим, суд вважає обґрунтованим визначений позивачем розмір матеріальної шкоди, однак безпідставними доводи про визначення даної шкоди, як вартість відновлювального ремонту транспортного засобу. Враховуючи вищевикладене, враховуючи завдання позивачеві матеріальних збитків внаслідок пошкодження належного позивачеві майну у зв`язку з вчиненням дорожньо-транспортної пригоди з вини відповідача, суд вважає, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню у відшкодування матеріальної шкоди різниця вартості транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а саме в сумі 223734,39 грн., за наслідком чого в даній частині вимог позов позивача підлягає задоволенню. Також з поданих до суду доказів судом встановлено. що у відповідності до положень листа ТОВ «Бізнес Трейд Групп» від 30.10.2023 року за вих. №30/10-23 підтверджено, що транспортний засіб марки «ТОYОТА», державний реєстраційний номер [NUMBER] , у відповідності до чеку №87817 знаходився на платній стоянці, за адресою: [ADDRESS] , у період з 22.09.2023 року по 30.09.2023 року, включно. Згідно з наданою до суду копією чеку №87817 від 30.09.2023 року, вбачається сплата грошових коштів на рахунок ТОВ «Бізнес Трейд Групп» в сумі 960,00 грн. Крім того, згідно з наданих до суду: акту виконаних робіт №167 від 30.09.2023 року про надання послуг на суму 1000,00 грн.; товарного чеку від 30.09.2023 року про сплату 1000,00 грн.; акту виконаних робіт №175 від 23.10.2023 року про надання послуг на суму 1500,00 грн.; товарного чеку від 23.10.2023 року про сплату 1500,00 грн., вбачається, що [PERSON] замовлялись, після дати дорожньо-транспортної пригоди, у ФОП « [PERSON] » послуги з евакуатора для перевезення транспортного засобу марки «ТОYОТА», державний реєстраційний номер [NUMBER] , за що були сплачені грошові кошти в загальній сумі у розмірі 2500,00 грн. Приймаючи, що вказані кошти за перебування транспортного засобу на платній стоянці, як і за послуги евакуатора, понесені позивачем, внаслідок дій відповідача з завданої позивачеві матеріальної шкоди, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу, суд вважає в цій частині вимоги позивача обґрунтованими та підлягаючим до стягнення з відповідача на користь позивача у відшкодування понесених витрат за перебування транспортного засобу на платній стоянці в сумі 960,00 грн., та за послуги евакуатора в сумі 2500,00 грн. Одночасно ухвалюючи\~рішення суду\~в даній\~справі,\~судом враховується,\~що \~відповідно до\~статті 89\~ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. \~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. \~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. \~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду \~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Приймаючи вищевикладене в цілому, суд доходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] , у заявленому до стягненні розмірі. Щодо вимог позивача про відшкодування судових витрат, суд зазначає наступне. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно зі статтею 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Як вбачається з урахуванням вище встановлених судом обставин, позивачем для визначення вартості завданої шкоди, були понесені витрати в сумі 5000,00 грн. з отримання висновку експерта №239-23 від 06.11.2023 року, який прийнятий судом в якості належного доказу. Сплата позивачем зазначених коштів підтверджується наявною в матеріалах справи копією квитанції №0.0.3267833180.1 від 23.10.2023 року. Враховуючи задоволення позовних вимог, понесення позивачем витрат на отримання доказів по справі, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача у відшкодування витрат на отримання висновку експерта грошові кошти в сумі 5000,00 грн. Також з поданих до суду доказів, судом встановлено, що для подання даної позовної заяви позивач звернувся за правовою допомогою до адвоката Берзінь Сергія Людвиговича, з яким було укладено Договір про надання професійної правової допомоги від 09.10.2023 року, до якого його сторонами 07.11.2023 ркоу складено акт наданих послуг, згідно з яким позивачка підтвердила отримання послуги від адвоката зі складання та подання позовної заяви про стягнення страхового відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди до Київського районного суду міста Одеси, вартість яких становить 6000,00 грн. У відповідності до квитанції до прибуткового касового ордера №б/н від 07.11.2023 року, адвокатом Берзінь С.Л. підтверджено отримання від [PERSON] грошові кошти в сумі 6000,00 грн. За змістом ч. ч. 1,2\~ст. 15 ЦПК України\~- учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога). Частинами 1,3\~статті 133 ЦПК України\~визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Приймаючи викладене, судом встановлено, що отримані позивачем послуги з професійної правничої допомоги пов`язані з даною справою, та відповідають наданим у акті виконаних робіт обсягу. Будь-яких клопотань про зменшення чи заперечення проти визначеного позивачем розміру витрат, відповідачем до суду не надано. Приймаючи задоволення позовних вимог в повному обсязі та вищевикладене, суд вважає що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 6000,00 грн. Також, з наданої до суду квитанції №9341-HMBB-PAH6-637H від 08.11.2023 року вбачається, що позивачкою було сплачено судовий збір за пред`явлення даного позову у розмірі 2271,94 грн., що є належним розміром судового збору за пред`явлення даного позову. Приймаючи задоволення позовних вимог в повному обсязі, у відповідності до положень статті 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача у відшкодування витрат зі сплати судового збору підлягає 2271,94 грн. За наслідком чого, стягненню з відповідача на користь позивача у відшкодування понесених судових витрат в цілому підлягає 13271,94 грн.

Outcome: approved