Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-08 00:00:00

02.11.2023р. позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбу з 15.07.2017р. За рішенням суду від 11.01.2021р. шлюб розірвано. Від цього шлюбу вони мають двох малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після припинення подружніх відносин між ними діти проживають з нею і перебуває на її повному утриманні та вихованні. Відповідач як батько, який проживає окремо, не цікавиться вихованням, розвитком, навчанням та здоров`ям доньок, протягом тривалого часу не спілкується з ними та не надає матеріальної допомоги, має заборгованість зі сплати аліментів. Вказані обставини свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків та є підставою для позбавлення його батьківських прав. Просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 13.12.2023р. відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за даним позовом і призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 02.04.2024р. підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та третьої особи. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Пономаренко О.О. позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві, просять позов задовольнити повністю. Додатково позивачка [PERSON] суду пояснила, що фактичні подружні відносини між нею та відповідачем припинені в червні 2019р., ще до народження молодшої доньки. З цього часу вона проживає з доньками окремо від відповідача. Останній раз вона бачилась з відповідачем 26.12.2019р., він прийшов до них додому та влаштував скандал. З цього часу вони не спілкувались взагалі. До повномасштабного вторгнення рф в Україну вони проживали в смт.Михайлівка, відповідачу достовірно було відомо їх місце проживання, однак він з доньками не спілкувався, не відвідував їх, з днями народження не вітав, їх розвитком, станом здоров`я не цікавився, матеріальної допомоги не надавав, хоча мав таку можливість, оскільки періодично виїжджав за кордон на заробітки. Аліменти з нього вона стягнула судовим наказом ще на початку 2020р., але він жодного разу не сплатив їх, має заборгованість. Влітку 2022 вона з дітьми виїхала до м.Запоріжжя, де проживає до цього часу. Крім того, вона влітку 2023 уклала шлюб з [PERSON] . Її чоловік разом з нею здійснює виховання доньок, він добровільно узяв на себе усі батьківські обов`язки, піклується про дівчат, забезпечує їм належні умови для розвитку, навчання, організовує відпочинок, матеріально утримує. Відповідач як батько таких батьківських обов`язків не виконує, ухиляється від цього, тому повинен бути позбавлений батьківських прав. Вона не погоджується з висновком органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки орган опіки прийняв сторону відповідача, пославшись на те, що місце його проживання невідомо і з`ясувати у нього причини невиконання батьківських обов`язків неможливо. Орган опіки виходив не з інтересів неповнолітніх дітей та не став на їх захист. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув за невідомими суду причинами, про місце, день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, відзиву на позов або зустрічного позову не подав. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача на підставі ст.280 ЦПК України в заочному порядку. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засідання пояснила, що проти позову заперечують. Органом опіки та піклування після проведеної перевірки було складено висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки достовірно невідомо місце проживання чи перебування відповідача, причини невиконання ним батьківських обов`язків, а й відтак не встановлено факту його ухилення від батьківських обов`язків, що це має місце з його боку свідомо. Дійсно встановлено, що діти проживають разом з матір`ю та її чоловіком, вважають його батьком. Було проведено обстеження житлових умов проживання дітей, вони є належними, діти забезпечені усім необхідним, відвідують дитячий заклад, мати та її чоловік належним чином займаються вихованням дівчат, питань до них немає. Також були надані документи, що відповідач має заборгованість по аліментам, але це само по собі не є підтвердженням того, що він ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Просить суд прийняти рішення відповідно до закону в інтересах неповнолітніх дітей. Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, представника третьої особи, свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до такого. Відповідно до ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з Конвенцією ООН про права дитини від 20.11.1989р., яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991р. та набула чинності для України 27.09.1991р., держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.8,9 ст.7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності, розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.141,155 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків, мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. При цьому, відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно з ч.2,3 ст.171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Суд встановив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.07.2017р., який розірваний заочним рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 11.01.2021р. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх доньок - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами мешкають разом з матір`ю - позивачкою [PERSON] . Остання 07.06.2023 по цей час перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] .. Позивачка [PERSON] та її малолітні доньки [PERSON] та [PERSON] зареєстровані як внутрішньо переміщені особи та фактично мешкають за адресою: [ADDRESS] . Згідно з актом обстеження умов проживання, складеним 18.01.2024р. спеціалістами відділу Служби (управління) у справах дітей ЗМР по Олександрівському району, малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають разом з матір`ю [PERSON] та її чоловіком [PERSON] у будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить батьку [PERSON] Будинок складається з 2-х кімнат, коридору, кухні, вітальні, обладнаний душовою кабіною та газовим опаленням, вода заведена, проте туалет на вулиці. Діти мають окрему кімнату з 2-ма окремими ліжками та іншими меблями, мають все необхідне для проживання та розвитку. Діти доглянуті та чисті. Стосунки в родині добрі, родинні. [PERSON] працевлаштована, [PERSON] - працює неофіційно. Для проживання, навчання, розвитку дітей створені належні умови. Зі слів матері з батьком дітей вона не проживає та не спілкується з 2019р., коли ще була вагітна 2-ю дитиною, зі слів він виїхав за кордон і участі у вихованні та утриманні дітей не приймає. Згідно з висновком оцінки потреб сім`ї, складеним 18.01.2024р. спеціалістами відділу Служби (управління) у справах дітей ЗМР по Олександрівському району, [PERSON] з 2019р. не підтримує жодних зв`язків зі своїм колишнім чоловіком [PERSON] , його місце перебування їй невідомо, участі у вихованні та утриманні дітей, зі слів матерів, не приймає, має заборгованість зі сплати аліментів. Дітям невідомо, хто їх справжній батько, оскільки [PERSON] не з`являється у їх житті, не телефонує їм, вони вважають своїм батьком [PERSON] . Місце знаходження батька [PERSON] невідоме, контакти він не підтримує. Мати [PERSON] забезпечує усі потреби дітей відповідно до віку та сезону. [PERSON] та [PERSON] мають позицію, що діти не повинні знати, хто їх біологічний батько, вважають, що це недоцільним. Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 13.01.2020р. з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання неповнолітніх доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) платника, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.12.2019р. і до дітьми повноліття. Згідно з довідкою Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області ПМУМЮ (м. Одеса) № 37179-7-26.1 від 23.08.2023р. [PERSON] не отримує аліментів на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з боржника [PERSON] . Згідно розрахунку, складеного 04.03.2024 уповноваженою особою Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області ПМУМЮ (м. Одеса), заборгованість боржника [PERSON] по аліментам на користь [PERSON] станом на 29.02.2024 становить 203 565,81грн. За період з лютого 2022р. по лютий 2024р. боржник сплату аліментів взагалі не здійснював. Згідно з інформацією ЗДО (ясла-садок) №290 «Зайчатка» №01-18/138 від 20.10.2023р. [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зараховані до дитсадка 07.09.2022р., де навчаються по сьогоднішній день за дистанційною формою навчання. Документи та довідки на зарахування дітей до дитсадка приносила мати - [PERSON] . За час дистанційної освіти на зв`язок виходила тільки мати [PERSON] . Батько [PERSON] не приймав участі в житті дітей, не спілкувався з вихователями, не надавав ніяку інформацію, не цікавився учбовим процесом дітей. Згідно з деклараціями КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» №10 [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , мають декларацію з сімейним лікарем [PERSON] , законним представником дітей зазначена мати [PERSON] . Згідно з постановою Михайлівського районного суду Запорізької області від 11.12.2018р. [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП (домашнє насильство відносно дружини [PERSON] ) до штрафу в розмірі 170,00грн. Згідно з інформацією Державної прикордонної служби України від 19.03.2024 [PERSON] за період з 01.01.2019 по 19.03.2024 вісім разів перетинав кордон України, зокрема, 22.05.2019 виїхав з України, 12.08.2019 заїхав, 12.10.2019 - виїхав, 25.12.2019 - заїхав, 20.01.2020 - виїхав, 12.06.2020 - заїхав, 31.08.2021 - виїхав, 03.02.2022 заїхав. При цьому, відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що після повномасштабного вторгнення рф в Україну 24.02.2022 є тимчасово окупованою територією України. Згідно з висновком органу опіки та піклування в особі районної адміністрації ЗМР по Олександрівському району ним визнано недоцільним позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав щодо малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є рідним братом позивачки [PERSON] остання з 2017 по 2019 проживала з [PERSON] , має від нього двох доньок. Ще під час їх спільного проживання у них виникли напружені стосунки, [PERSON] вживав алкогольні напої, влаштовував скандали, іноді при старшій доньці, його часто не було вдома. Ще до народження молодшої доньки вони стали проживати окремо. [PERSON] знав де проживає сестра та діти, але за весь цей час ніколи не приходив до них, не спілкувався з ними, участі у вихованні дітей не приймав, кошти чи іншої допомоги не надавав. Він особисто з ним не зустрічався понад 5 років. Чув, що [PERSON] їздив за кордон, де він зараз проживає, невідомо. Влітку 2022 сестра з племінницями виїхали до м.Запоріжжя, він приїхав пізніше. Відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами. Згідно з ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). П.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», №63566/00). З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] . Ухвалюючи рішення, суд виходить з того, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За змістом п.2 ч.1 ст.164 СК України підставою для позбавлення батьківських прав є не лише невиконання батьками/одним з них батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а саме факт ухилення від виконання цих обов`язків. Чинне законодавство не містить визначення поняття «ухилення». У сучасній українській мові це слово тлумачиться як: відступати, відхилятися, вивертатися; намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь, уникати; навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше. З погляду на ці значення, словосполучення «ухилення від виконання обов`язків» слід розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) особи, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборна сила, події тощо). Як зазначено в п.16 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ці чинники повинні мати систематичний та постійних характер. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України), тому вона підлягає застосуванню лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, лише при наявності вини в діях батьків, з урахуванням ставлення дітей до них, а також тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо. При цьому, права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.49 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» та п.47 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення ст.8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (п.50 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» ЄСПЛ також наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Так, суд вважає встановленим та доведеним, що відповідач [PERSON] після фактичного припинення влітку 2019р. подружніх відносин з позивачкою [PERSON] свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками щодо малолітніх доньок [PERSON] та [PERSON] . Зокрема, відповідач, будучи достовірно обізнаний про місце проживання дітей, протягом тривалого часу з дітьми не зустрічався, не спілкувався, їх розвитком, станом здоров`я, іншими потребами не цікавився, заходів для забезпечення належних умов розвитку та виховання дітей не приймав, матеріальної допомоги добровільно не надавав, стягнуті за рішенням суду ще в 2020р. аліменти жодного разу не сплатив, має значну заборгованість, що, на думку суду, свідчить про його ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню, розвитку та утриманню неповнолітніх дітей. Вказані обставини підтверджуються наданими суду письмовими доказами та поясненнями свідка, які суд вважає належними, допустимими та достатніми для ухвалення цього рішення. Жодних доказів, які б спростували вказані обставини та свідчили про наявність у відповідача будь-яких істотних та об`єктивних, незалежних від його волі, перешкод для виконання батьківських обов`язків, вчинення ним активних дій, спрямованих на підтримку відносин з дітьми, суду не надано та судом не встановлено. Ухвалюючи рішення, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, яким визнано недоцільним позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав. Суд вважає такий висновок недостатньо обґрунтованим та формальним, оскільки фактичною підставою для такого висновку стала відсутність пояснень [PERSON] як батька та неможливість з`ясувати у нього причини невиконання батьківських обов`язків. Суд вважає, що така позиція органу опіки та піклування суперечить інтересам неповнолітніх дітей, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. В даному випадку, судом безпосередньо досліджені та оцінені докази, які вказують на тривале свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками та відсутність у нього будь-яких перешкод для їх належного виконання. Враховуючи вищевикладене, виходячи із завдань та загальних засад цивільного судочинства, зокрема, принципів верховенства права, розумності та справедливості, з метою захисту якнайкращих інтересів малолітніх дітей, суд вважає необхідним позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав щодо малолітніх доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . На підставі вищевикладеного, позов [PERSON] слід задовольнити повністю. Відповідно до ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1073,60грн.

Outcome: approved