Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-16 00:00:00

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 69689,88 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 04.10.2010 року [PERSON] підписав анкету-заяву № б/н та приєднався до умов та правил надання банківських послуг саме в тій редакції, що діяла на дату підписання та розміщена на сайті банку https://privatbank.ua/terms. 30.03.20211 року відповідачем також була підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». Відповідно до умов договору АТ КБ «Приватбанк» надав [PERSON] кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який в подальшому був збільшений до 25310,00 грн. Однак, відповідач не виконав належним чином свої зобов`язання за кредитним договором, в результаті чого станом на 12.02.2024 року виникла заборгованість по кредиту на загальну суму 94041,24 грн., що складається з наступного: 69689,88 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 24351,36 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. В свою чергу позивач просить суд стягнути з відповідача тільки заборгованість за тілом кредиту, що становить 69689,88 грн. та сплачений судовий збір. Ухвалою суду від 27.02.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Судове засідання по справі призначене на 20.03.2024 року та відкладено на 17.04.2024 року. 20.03.2024 року за допомогою системи «Електронний суд» від представника відповідача, адвоката Ракущинець А.А., надійшов відзив на позовну заяву. Позов вважає безпідставним у зв`язку з тим, що відсутні первинні документи про видачу кредиту, а також первинні документи, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір. Зазначає, що долучені до позовної заяви матеріали не є первинними документами в силу відсутності всіх обов`язкових реквізитів, а також в силу невідповідності часу їх створення та часу здійснення господарської операції. На підставі зазначеного, просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 20.03.2024 року до канцелярії суду було подано аналогічний за змістом відзив на позовну заяву. 04.04.2024 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив зі змісту якої встановлено, що відповідач по справі з метою отримання банківських послуг звернувся до АТ «ПриватБанк», згодом ним була підписана Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій своїм же підписом підтвердив ознайомлення з умовами кредитування. Зазначає, що відповідачем рахунок заборгованості не спростований, контр розрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Щодо наданого стороною відповідача власного розрахунку заборгованості, сторона позивача просить суд звернути увагу на те, що відповідач не має спеціальних знань та належної освіти в даній сфері для компетентного проведення розрахунку за кредитом. Також, звертає увагу суду на те, що банком не заявлено вимог про стягнення неустойки, а тому заперечення відповідача стосовно нарахування штрафу та пені не повинні прийматися судом до уваги. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, вважає, що банк виконав всі свої зобов`язання надавши відповідачу кредитний ліміт на банківську картку, сама лише незгода відповідача повертати кошти не є підставою для відмови у позові. Відповідач у судове засідання з розгляду цієї справи не з`явився, хоча про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача, адвокат Ракушинець А.А., в судовому засіданні проти позову заперечив з наведених у відзиві та додаткових поясненнях обставин та просив суд відмовити у задоволенні позову. При цьому додатково пояснив, що відповідач не був ознайомлений з відсотковою ставкою, оскільки в анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг вона не зазначена. Крім того, вказував, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та Умови відповідач розумів коли отримував кредитну картку, а також що він був ознайомлений з ними та погодився на них. Також зазначав, що позивачем недоведений факт видачі кредитних коштів, а також і користування ними відповідачем. Суд, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 04.10.2010 року між банком та [PERSON] був укладений договір про надання банківських послуг шляхом підписання останнім анкети-заяви. Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. У наданій банком довідці від 30.03.2011 року про умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана [PERSON] , зазначено базову відсоткову ставку за користування кредитом (2,5%), розмір щомісячних платежів (7%) від заборгованості, термін внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості, штрафи та комісійні. До позовної заяви долучено умови та правила надання банківських послуг, на яких відсутній підпис сторін договору. Також встановлено, що першочергово 30.03.2011 року відповідачу було встановлено кредитний ліміт в розмірі 300,00 грн., який в подальшому неодноразово змінювався та 19.02.2018 року кредитний ліміт встановлений в розмірі 25310,00 грн., а 18.01.2019 року був зменшений до 0,00 грн. Згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк» відповідачу було надано кредитні картки, а саме: 30.03.2011року з терміном дії - 02/15, 27.12.2014 року з терміном з дії - 12/18, 27.12.2014 року з терміном з дії - 12/18, 25.01.2017 року з терміном дії - 07/20, 19.02.2018 року з терміном дії - 12/21. Відповідно до виписки за кредитним договором № б/н від 04.10.2010 року відповідач з 30.03.2011 року користувався кредитними коштами, здійснюючи дії по зняттю коштів, купівлі товарів та частковому погашенню заборгованості. Взятих на себе зобов`язань за кредитним договором № б/н від 04.10.2010 року відповідач не виконав, у зв`язку з чим за розрахунком банку станом 12.02.2024 року виникла заборгованість в розмірі 94041,24 грн., з яких: заборгованість за простроченим тілом кредиту - 69689,88 грн.; заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом 24351,36 грн. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У зв`язку з цим суд звертає увагу на те, що у анкеті-заяві позичальника від 04.10.2010 року процентна ставка не зазначена. Банк, пред`являючи вимоги про стягнення кредиту, просить стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченим тілом кредиту, яка в свою чергу включає і проценти за користування кредитними коштами, на, що вказав безпосередньо представник позивача в ході судового розгляду. Позивач, обґрунтовуючи право свої вимоги, у тому числі їх розмірі, порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Умови та Правила надання батьківських послуг в ПриватБанку, які долучені до позову та розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору. Умовами та Правилами надання батьківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування та інші умови. Разом з цим матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила надання батьківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді цієї справи. Також суд приходить до висновку, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови та Правила надання батьківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із [PERSON] кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Аналогічний висновок зроблений в постанові Верховного Суду від 01.09.2020 року (справа № 293/599/19-ц). Таким чином суд вважає, що Умови та Правила надання батьківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на сайті: https:// www.privatbank.ua та містяться у матеріалах цієї справи, не містять підпису відповідачки, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 04.10.2010 року шляхом підписання анкети-заяви. Одночасно, звертаючись до суду з цим позовом, банк на підтвердження своїх вимог, також вказує на довідку від 30.03.2011 року про умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана [PERSON] . У цій довідці про умови кредитування зазначено базову відсоткову ставку за користування кредитом (2,5%), розмір щомісячних платежів (7%) від заборгованості, термін внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів, пеня за несвоєчасність погашення заборгованості, штрафи та комісійні. Щодо наявності правових підстав для врахування зазначеної вище довідки від 30.03.2011 року як частини кредитного договору, укладеного між сторонами 04.10.2010 року шляхом підписання анкети-заяви, суд враховує наступне. При вирішенні цього питання суд вважає за необхідне звернутися до постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23.05.2022 року (справа № 393/126/20) в якій Верховний Суд зазначив про таке: «До позовної заяви долучено роздруківку з інформацією про деякі умови кредитування, які суд розцінив як паспорт споживчого кредиту до умов та правил надання банківських послуг, у якому визначено, зокрема, процентна ставка у межах пільгового періоду процентів річних, процентна ставка за межами пільгового періоду процентів річних, процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту, розмір пені, штрафів. Паспорт споживчого кредиту підписано [PERSON]». Аналогічно у цій справі в довідці від 30.03.2011 року, що підписана [PERSON] , зазначено відсоткову ставку за користування кредитом та інші платежі. При цьому Верховний Суд, за аналогічних цій справі обставин, зробив наступні висновки: «Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за невиконання кредитного договору.»; «За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» через їх мінливий характер не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із [PERSON] кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.». Відтак підстави розцінювати довідку від 30.03.2011 року, в якій, зокрема, відображено відсоткову ставку за користування кредитом, як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 04.10.2010 року шляхом підписання анкети-заяви, у суду відсутні. Додатково суд також враховує і те, що в довідці від 30.03.2011 року зазначено про те, що така стосується договору SAMDN0000043230558, в той час як жодного посилання на анкету-заяву від 04.10.2010 року така довідка не містить. Також в матеріалах справи відсутній договір SAMDN0000043230558 та докази будь-якого зв`язку такого з кредитним договором № б/н від 04.10.2010 року. Разом з тим, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд погоджується, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.10.2018 року (справа № 910/18036/17). Обґрунтовуючи підстави для стягнення заборгованості за кредитом, банком надані виписки по картковому рахунку, в яких міститься повна інформація про рух коштів, відображено всі операції за кредитним договором, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованостей. Так, відповідно до розрахунку заборгованості станом на 30.09.2019 року заборгованість за поточним тілом кредиту становить 27594,94 грн., а заборгованість за простроченим тілом кредиту становить 42094,94 грн., разом - 69689,88 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 12.02.2014 року заборгованість за простроченим тілом кредиту становить 69689,88 грн. Таким чином розмір заборгованості, що є предметом цього спору, виник станом на 30.09.2019 року і не змінювався з того часу. При цьому судом також встановлено, що відповідно до розрахунку заборгованості станом на 30.09.2019 року погашено заборгованості за поточним тілом кредиту 66177,45 грн., за простроченим тілом кредиту 3644,84 грн., а також 250,00 грн. пені. Як пояснив в ході судового розгляду представник позивача, заявлена до стягнення сума заборгованості (69689,88 грн.), яку банк іменує як «заборгованість за тілом кредиту», утворилася не тільки за рахунок коштів, що були надані безпосередньо відповідачу, а й за рахунок нарахованих процентів на суму заборгованості, які банк самостійно стягував з рахунку відповідача та, відповідно, такі в подальшому зараховував до суми тіла кредиту. Разом з тим, посилання представника на те, що сплачені позичальником кошти зараховувались банком у порядку черговості, передбаченому ст. 534 ЦК України, та Умовами та Правилами надання батьківських послуг в ПриватБанку, зокрема, спочатку на погашення процентів, а вже потім на погашення кредиту, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, як встановлено вище, банк не довів належними доказами узгодження між сторонами сплату, розмір та порядок нарахування процентів, що свідчить про безпідставне направлення банком сплачених позичальником коштів на погашення процентів. За таких обставин визначена позивачем сума заборгованості за тілом кредиту (заборгованість за простроченим тілом кредиту) у розмірі 69689,88 грн. не підтверджена належними доказами. При цьому, судом враховано, що відповідачем сплачено заборгованість за поточним тілом кредиту 66177,45 грн., за простроченим тілом кредиту 3644,84 грн., а також 250,00 грн. пені. В той же час максимально кредитний ліміт був встановлений в розмірі 25310,00 грн. За таких обставин, відповідач сукупно міг отримати кредитних коштів не більше як 25310,00 грн., в той час як сплачена сума на погашення заборгованості є значно більшою. Підсумовуючи суд робить висновок про те, що відповідач користувався кредитними коштами шляхом їх зняття з кредитної картки, здійснював платежі, а також поповнював картку про, що свідчить виписка за договором. Разом з тим надані банком Умови та Правила не містять підпису відповідача про ознайомлення з ними, а відтак їх не можна вважати складовою частиною кредитного договору та досягненням між сторонами згоди щодо всіх його істотних умов. Заборгованість за простроченим тілом кредиту, що є предметом цього спору, є складовою його повної вартості, однак не є сумою, яку фактично отримав у борг позичальник, а тому не підлягає стягненню, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 01.09.2020 року у справі № 293/599/19-ц. Отже, заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за іншими її складовими частинами (простроченим тілом кредиту, процентами), окрім заборгованості за тілом кредиту, яка з позиції суду, відсутня, є безпідставними. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Додатково суд зазначає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 575/476/16-ц (провадження № 14-306цс180)). Таким чином питання щодо спливу позовної давності не дослідується. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Outcome: dismissed