Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-18 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] - адвокат Клименко В`ячеслав Миколайович звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області із позовною заявою в інтересах малолітньої [PERSON] , [INFO] , до [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , адреса місця реєстрації: [ADDRESS] (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Військова частина [NUMBER] , остання відома адреса: [ADDRESS] , код ЄДРПОУ [NUMBER] , про стягнення безпідставно набутих коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що [PERSON] з 01 червня 2017 року спільно проживала із [PERSON] як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. [INFO] у них народилася дочка [PERSON] , проте відомості про батька дитини було записано на підставі ч. 1 ст. 135 СК України. Згодом, на підставі рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 21 червня 2023 року було встановлено факт батьківства [PERSON] стосовно [PERSON] , а також внесено відповідні зміни до актового запису про народження дитини. [INFO] [PERSON] [INFO] було призвано на військову службу, яку він проходив у військовій частині [NUMBER] . 02 листопада 2021 року [PERSON] , на випадок смерті зробив розпорядження, яке було оформлено заповітом у приватного нотаріуса Золотоніського районного нотаріального округу Бабака О.В., яким заповів все своє майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати і на що він за законом матиме права, своїй дочці [PERSON] . 31 серпня 2022 року [PERSON] отримала сповіщення від [INFO] про те, що [INFO] її чоловік [PERSON] загинув у населеному пункті Сіверськ Донецької області. Відповідно до довідки № 831 від 29 серпня 2023 року встановлено, що [PERSON] було нараховано основне та додаткове грошове забезпечення станом на серпень 2022 року в розмірі 144817,11 грн., яке він не отримав у зв`язку із загибеллю. Ще під час спільного проживання із [PERSON] , позивачу було відомо, що від першого шлюбу із [PERSON] він має сина [PERSON] , [INFO] . На момент загибелі [PERSON] сину виповнилось 18 років. У відповідності до розписки [PERSON] , завіреної секретарем Хрестителівської сільської ради від 10 січня 2019 року та засвідченої відтиском печатки, вона відмовилась від сплати аліментів, які [PERSON] сплачував на користь сина. Таким чином, син [PERSON] на утриманні [PERSON] з 2019 року не перебував. 09 вересня 2022 року [PERSON] через [INFO] подав до військової частини [NUMBER] , де проходив службу [PERSON] , заяву про виплату всіх належних загиблому [INFO] його батькові - [PERSON] коштів (грошового забезпечення). Згідно наказу військової частини [NUMBER] № 74 від 16 березня 2023 року та платіжної інструкції № 1222 від 20 березня 2023 року на картковий рахунок відповідача були виплачені кошти в розмірі 144817,11 грн., не отримані [PERSON] за життя. Під час написання заяви 09 вересня 2022 року про виплату не отриманого грошового забезпечення, [PERSON] ознайомився та поставив свій підпис, що з вимогами керівних документів, зазначених у заяві щодо черговості отримання коштів. Крім цього, відповідач ознайомився та розписався, що «у випадку якщо він не єдиний, хто має право на отримання зазначених коштів, зобов`язується особисто (без участі військової частини [NUMBER] ) вирішити дане питання із новим заявником в межах законодавства». Так, виплата грошових коштів військовослужбовця не отриманих ним за життя регулюється Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗСУ та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України № 260 від 07 червня 2018 року. Вказаний порядок передбачає виплату грошового забезпечення, в тому числі повнолітнім дітям, які проживали разом із військовослужбовцем або перебували на його утриманні. Проте, відповідач не проживав разом із батьком та не перебував на його утриманні, що підтверджується доданими до позовної заяви доказами. 30 серпня 2023 року відповідачу [PERSON] був направлений лист, який ним отриманий 13 вересня 2023 року, про те, що ним надано зобов`язання, викладене у заяві від 09 вересня 2022 року, що у разі якщо він не єдиний, хто має право на отримання грошового забезпечення [PERSON] , особисто, без участі військової частини [NUMBER] , вирішити дане питання із новим заявником в межах чинного законодавства. Так, з урахуванням наявного заповіту на [PERSON] та відкритої спадкової справи Чорнобаївською державною нотаріальною конторою, [PERSON] було запропоновано у місячний термін вирішити питання про перерахування половини від отриманої суми 72408,50 грн. на рахунок [PERSON] , яка є законним представником [PERSON] . Проте, [PERSON] відмовився у добровільному досудовому порядку врегулювати дане питання. Так, сторона позивача, посилаючись на приписи спадкового законодавства та норми Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗСУ та деяким іншим особам, вважає, що відповідач взагалі не мав права подавати вищевказану заяву від 09 вересня 2022 року та отримувати будь-які виплати, належні його батькові [PERSON] , а тому проведене виплата була здійснена в порушення вказаного Порядку. Враховуючи вищевикладене, посилаючись на приписи цивільного законодавства, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь суму безпідставно набутих коштів (грошового забезпечення) в розмірі 144817,11 грн. та понесені на професійну правову допомогу у розмірі 16000,00 грн. (т. 1, а.с. 1 - 9). Разом із позовною заявою представником позивача Клименком В.М. було подано клопотання про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення у справі (т. 1, а.с. 49 - 51). Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 10 листопада 2023 року у задоволенні клопотання представника позивача Клименка В.М. про відстрочення сплати судового збору відмовлено; позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, які позивачем було усунуто (т. 1, а.с. 59 - 61). Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 20 листопада 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (т. 1, а.с. 69 - 70). 12 січня 2024 року від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому сторона відповідача виклала свої міркування та заперечення з приводу позовних вимог, та клопотання про продовження строку для подання відзиву (т. 1, а.с. 82 - 87). 15 січня 2024 року від представника позивача Клименка В.М. надійшли заперечення на заяву про продовження строку на подання відзиву, у яких останній виклав свої заперечення, щодо поданого представником відповідача [PERSON] відзиву на позовну заяву та клопотання про продовження строку для подання відзиву (т. 1, а.с. 102 - 108). Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 31 січня 2024 року клопотання представника позивача Клименка В.М. про витребування доказів задоволено та витребувано у АТ КБ «Приват Банк» відомості про рух коштів по рахунку [NUMBER] , який належить [PERSON] за період з 21 березня 2023 року по 22 березня 2023 року (т. 1, а.с. 144 - 145). Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 31 січня 2024 року у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про продовження строку для подання відзиву відмовлено; відзив на позовну заяву залишений без розгляду та повернутий останньому (т. 1, а.с. 146 - 148). Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 31 січня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті (т. 1, а.с. 142 - 143). 21 лютого 2024 року від представника позивача Клименка В.М. надійшло клопотання про відшкодування витрат понесених на професійну правничу допомогу, у якому останній надав детальний розрахунок понесених судових витрат стороною позивача, виконані ним роботи як адвоката. Таким чином, посилаючись на приписи цивільного законодавства та практику Верховного Суду, просив стягнути із відповідача на користь позивача понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 16000,00 грн. (т. 1, а.с. 157 - 164). 21 лютого 2024 року від представника позивача Клименка В.М. надійшли пояснення по справі відповідно до яких, останній повідомив суд, що у поданому представником відповідача [PERSON] відзиві на позовну заяву, який був залишений судом без розгляду, останній вказує на те, що відповідач перебував на утриманні свого батька [PERSON] та що цей факт можуть підтвердити його бабуся та мати, про допит яких було заявлено клопотання. Також, відповідач додатково пояснив, що на момент отримання коштів рішення суду про те, що [PERSON] є батьком [PERSON] не було постановлено. Позивач не заперечує того факту, що відповідач перебував на утриманні [PERSON] , але виключно до 01 липня 2022 року, тобто до настання його повноліття. Нормами СК України передбачений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як вбачається із виписок АТ КБ «Приват Банк» за період з 26 січня 2021 року по 15 липня 2022 року, не тільки [PERSON] , а й позивач [PERSON] перераховували кошти відповідача [PERSON] , що підтверджує добросовісність виконання батьківських обов`язків загиблим [PERSON] . Проте, із досягненням повноліття, відповідач втратив статус особи, яка перебуває на утриманні, а тому будь-яких законних підстав подавати заяву про виплату коштів належних загиблому від 09 вересня 2022 року та отримувати такі кошти останній не мав. Крім цього, будь-яких доказів, що відповідач після досягнення повноліття перебував на утриманні батька суду не надано. Таким чином, з урахування заповіту загиблого [PERSON] та норм законодавства, отримані відповідачем спірні кошти належать малолітній [PERSON] . Щодо визнання відповідачем позову в розмірі 72408,56 грн. після подання позивачем до суду позовної заяви, заявив наступне. Так, дійсно, стороною позивача з метою досудового врегулювання спору було надіслано відповідачу пропозиції перерахувати половину грошових коштів (грошового забезпечення). Проте, таку пропозицію відповідач проігнорував, а тому позивач вимушена була звернутися за правовою допомогою та потім до суду, що потягло за собою додаткові витрати, а саме витрати на правову допомогу та по сплаті судового збору (т. 1, а.с. 222 - 226). 26 лютого 2024 року від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про відшкодування витрат понесених на професійну правничу допомогу, у якому останній надав детальний розрахунок понесених судових витрат стороною відповідача, виконані ним роботи як адвоката. Таким чином, посилаючись на приписи цивільного законодавства та практику Верховного Суду, просив стягнути із позивача на користь відповідача понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 16000,00 грн. (т. 1, а.с. 228 - 231). 28 лютого 2024 року, на виконання ухвали Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 31 січня 2024 року, від АТ КБ «Приват Банк» надійшла витребувана інформація (т. 2, а.с. 6 - 7). 01 березня 2024 року від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів (т. 2, а.с. 11). 12 березня 2024 року від представника позивача Клименка В.М. надійшли заперечення на клопотання адвоката про приєднання документів (т. 2, а.с. 21 - 24). Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 18 березня 2024 року у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про долучення до матеріалів справи доказів відмовлено (т. 2, а.с. 31). У судовому засіданні представник позивача - адвокат Клименко В.М. позовні вимоги підтримав повністю та просив задовольнити. Суду пояснив, що відповідач [PERSON] не мав права на отримання грошових коштів (грошового забезпечення) належних його батькові [PERSON] та не отриманих ним у зв`язку із загибеллю, оскільки на момент смерті останнього ( [INFO] ) набув повноліття, а отже не перебував на його утриманні та не був зареєстрований за однією адресою із батьком, а отже не був членом його сім`ї. На час своєї смерті [PERSON] проживав разом зі своєю цивільною дружиною - [PERSON] та їх спільною донькою - [PERSON] . Таким чином, відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗСУ та деяким іншим особам, затвердженого Наказом МО України 07.06.2018 № 260 право на отримання грошового забезпечення мала лише неповнолітня донька [PERSON] - [PERSON] . Не дивлячись на це, відповідач [PERSON] одноособово отримав грошове забезпечення належне його батькові в розмірі 144817,11 грн. На пропозицію позивача вирішити спір мирним шляхом, а саме віддати половину отриманої суми [PERSON] , відповідач [PERSON] відмовився. Також, звернув увагу суду на те, що загиблий [PERSON] заповів все своє майно своєї доньці - [PERSON] , а отже вона є єдиним спадкоємцем після смерті останнього. Стосовно твердження відповідача, що він перебував на утриманні свого батька [PERSON] , оскільки на момент його смерті навчався у ДНЗ «Черкаський професійний ліцей», зауважив, що це не відповідає дійсності, оскільки загиблий [PERSON] надавав допомогу на утримання свого сина лише до його повноліття. Мати [PERSON] - [PERSON] у добровільному порядку відмовилася від сплати аліментів на утримання сина її колишнім чоловіком, що підтверджується відповідною розпискою останньої. Зауважив на тому, що розмір витрат на правову допомогу представника відповідача є завищеним, оскільки обсяг наданих ним робіт не відповідає кількості затраченого ним часу. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково, не заперечував щодо стягнення з нього на користь позивача половини отриманої ним суми грошового забезпечення в розмірі 72408,56 грн. У задоволенні позову в частині стягнення витрат на правову допомогу просив відмовити. Суду пояснив, що коли він звертався до військової частини із заявою про отримання грошового забезпечення належного його загиблому батькові, він не знав про наявність інших осіб, які мають право на отримання вказаних коштів. Йому було відомо про народження у його батька та [PERSON] дитини, але на час отримання ним грошей вона не була визнана офіційно донькою останнього. Коли до нього звернулася позивачка із пропозицією в добровільному порядку віддати половину отриманого ним грошового забезпечення, він не мав можливості це зробити, оскільки більшу частину грошових коштів він вже потратив. Повідомив суду про те, що батько постійно допомагав йому фінансово. Він загинув через місяць після того, як йому виповнилося 18 років, але на час загибелі батька він навчався у ДНЗ «Черкаський професійний ліцей», а отже перебував на його утриманні. Стипендію він отримав лише за першій місяць навчання, потім перестав отримувати у зв`язку із погіршенням якості навчання. Допомога батька в місяць складала приблизно 1200-1300 грн. У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Солод В.М. пояснив, що відповідач [PERSON] перебував на утриманні свого батька [PERSON] , оскільки на момент його загибелі навчався у ДНЗ «Черкаський професійний ліцей». Між [PERSON] та його колишньою дружиною - [PERSON] була домовленість про те, що [PERSON] буде у добровільному порядку надавати фінансову допомогу своєму синові [PERSON] до закінчення ним навчання, а мати дитини - [PERSON] взамін не буде подавати позов про стягнення аліментів на утримання сина. Гроші [PERSON] своєму синові передавав через свою матір - [PERSON] , що може підтвердити остання. Частково гроші перераховувала [PERSON] . Зауважив на тому, що коли відповідач подавав заяву до військової частини щодо отримання грошового забезпечення, він не знав, що [PERSON] рішенням суду була визнана донькою [PERSON] . Стосовно наявності заповіту на [PERSON] зазначив, що відповідно до положень ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Оскільки [PERSON] перебував на утриманні останнього у зв`язку із навчанням, тому мав право на отримання половини від цієї суми. Отже наявність заповіту не впливає на право відповідача отримати частину грошового забезпечення. В частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 16000 грн. у задоволенні позову просив відмовити, оскільки вказана сума, на його думку, є не обґрунтованою та значно завищеною. У судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Військової частини [NUMBER] не з`явився, направив до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності (т. 1, а.с. 125). Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. У судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , яка суду показала, що вона є колишньою дружиною [PERSON] , з яким вони прожили разом десять років, та матір`ю відповідача [PERSON] . [PERSON] , до своєї загибелі, постійно спілкувався із сином та допомагав йому фінансово. Без його допомоги син не мав би можливості навчатися, оскільки навчання було платним. Натомість [PERSON] перешкоджала їх спілкуванню та забороняла її колишньому чоловіку допомагати сину фінансово. Вона дійсно написала розписку, що відмовляється від сплати аліментів на утримання сина, але цей крок вона зробила у зв`язку із досягненням домовленості про те, що [PERSON] буде сплачувати аліменти в добровільному порядку до закінчення дитиною навчання. На момент загибелі її колишнього чоловіка їх спільний син навчався у ДНЗ «Черкаський професійний ліцей». Вартість навчання становила 4000 грн. в рік. [PERSON] заплатив за перший рік навчання сина. Також він оплачував гуртожиток. Переважну частину грошей її колишній чоловік передавав через свою матір - [PERSON] Дійсно її син отримував стипендію, але лише перший місяць, потім вже не отримував у зв`язку із погіршенням навчання. Їй було відомо про те, що у [PERSON] народилася дитина, але вона не впевнена, що ця дитина є дійсно рідною дитиною її колишнього чоловіка, оскільки ДНК - тест на батьківство не проводився. У судовому засіданні було допитано свідка [PERSON] , яка суду показала, що вона є матір`ю [PERSON] та бабусею [PERSON] . Між батьком та сином були гарні відносини. Останній на постійній основі допомагав своєму синові. Давав йому гроші, які передавав через неї, коли приїздив у відпустку. Спочатку, після розлучення, [PERSON] платив аліменти своїй колишній дружині - [PERSON] офіційно, потім вони між собою домовилися, що він буде платити аліменти у добровільному порядку до закінчення сином навчання. Дитину [PERSON] вона не визнає як свою онуку. Заповіт її сина на [PERSON] вона читала, але вважає, що позивачка є аферисткою. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового засідання, допитавши свідків, приходить до наступних висновків. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Отже, під час розгляду справи суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Предметом позову, відповідно до змісту позовних вимог, є стягнення безпідставно набутих коштів (грошового забезпечення) в розмірі 144817,11 грн. Відповідно до змісту позову підставою позову зазначено відсутність у відповідача права на отримання грошового забезпечення його загиблого батька у зв`язку із тим, що останній не входить до кола членів сім`ї загиблого та не є утриманцем останнього у зв`язку із досягненням повноліття. Спосіб захисту прав позивачем обраний у виді стягнення безпідставно набутих коштів в порядку ст. 1212 ЦК України. Судом в ході розгляду справи встановлено, що [PERSON] , [INFO] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] виданим 05.09.2022 Чорнобаївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Золотоніському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 457 ( т. 1 а.с. 32). Смерть останнього настала у наслідок загибелі у н.п. Сіверськ, Донецької області у бою за Батьківщину, що підтверджується копією сповіщення про смерть (загибель) від 31.08.2022 №1/567 (т. 1 а.с. 31). Відповідно до відомостям довідки виданої Франківським старостинським округом Чорнобаївської селищної ради Золотоніського району Черкаської області № 91 від 23.06.2023 [PERSON] , який помер [INFO] , на момент смерті постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , разом з: співмешканкою - [PERSON] , [INFO] , проживає без реєстрації; сином співмешканки - [PERSON] , [INFO] , проживає без реєстрації; дочкою співмешканки - [PERSON] , [INFO] , проживає без реєстрації (т. 1 а.с. 17). Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 21.06.2023, справа № 709/408/23, встановлений факт батьківства [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , стосовно [PERSON] , [INFO] ( т.1 а.с. 20-25). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого повторно 01.08.2023 Золотоніським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Золотоніському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] народилася [INFO] , батьком зазначений [PERSON] , матір`ю - [PERSON] (т. 1 а.с. 26). 02.11.2021 [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження, відповідно до відомостям якого все своє майно, де б воно не було, із чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати, і на що він за закон матиме право, заповів - [PERSON] , 04.11.2020. Заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Золотоніського районного нотаріального округу Бабаком О.В. 02.11.2021 та зареєстрований в реєстрі за № 2181 (т. 1 а.с. 29). Також, судом встановлено, що відповідач по справі - [PERSON] , [INFO] є сином загиблого [PERSON] , що не заперечувалося сторонами справи. Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданого 17.09.2019 шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, про що 04.04.2008 складений відповідний актовий запис № 44 (т. 1 а.с. 28). Відповідно до відомостям копії витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] [PERSON] № 75 від 16.03.2023 вирішено виплатити щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 210 % від посадового окладу [PERSON] та надбавку за особливості проходження військової служби в розмірі 65 % посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 по 31 серпня 2022 року. Виплатити членам сім`ї або близьким родичам загиблого допомогу на поховання в розмірі 12540 грн. Виплатити винагороду за безпосередню участь у бойових діях за період служби з 01 по 31 серпня 2022 року з розрахунку 100000 грн. на місяць. Виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, згідно наказу Міністра оборони України від 06.03.2022 № 83 у розмірі місячного грошового забезпечення (т. 1 а.с. 33). Згідно відомостям листа командира військової частини [NUMBER] [PERSON] від 29.08.2023 № 831 згідно наказу про виключення із списків особового складу № 74 від 16.03.2023 були виплачені кошти грошового забезпечення на особовий рахунок сина загиблого [PERSON] - [PERSON] , згідно платіжної інструкції № 1222 від 20.03.2023 у сумі 144817,11 грн. Нараховано: 147002,93 грн. Грошове забезпечення за серпень 2022 року - 16522,17 грн.; додаткова винагорода за серпень 2022 року - 100000 грн.; матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік - 15240,38 грн.; грошова допомога на оздоровлення за 2022 рік - 15240,38 грн. Утримано: військовий збір 1,5 % - 2185 грн. Посадові особи військової частини при виключенні із списків особового складу керувалися заявою та пакетом документів від сина загиблого [PERSON] . На дату видачі наказу про виключення загиблого зі списків особового складу військової частини жодні документи від інших родичів [PERSON] на адресу військової частини не надходили (т. 1 а.с. 34). Згідно відомостям заяви [PERSON] поданої 09.09.2022 командиру військової частини [NUMBER] [PERSON] останній просить виплатити йому, як сину загиблого військовослужбовця, належні його батькові [PERSON] грошові кошти на його особистий картковий рахунок відкритий у відділенні АТ КБ «ПриватБанк». З вимогами керівних документів зазначених у заяві щодо черговості отримання коштів, а саме «Виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частинами, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей» ознайомлений. У випадку якщо, він не єдиний, хто має право на отримання зазначених коштів, зобов`язується особисто (без участі військової частини [NUMBER] ) вирішити дане питання із новим заявником в межах чинного законодавства (т. 1 а.с. 35). До вказаної заяви [PERSON] були приєднані наступні документи: паспорт заявника, довідка з ЄДДР, ідентифікаційний номер заявника, свідоцтво про народження, свідоцтво про смерть загиблого, лікарське свідоцтво про смерть, довідка про причину смерті, довідка з реквізитами для перерахунку коштів. Відповідно до відомостям платіжної інструкції № 1222 від 20.03.2023 військовою частиною [NUMBER] 20.03.2023 були перераховані грошові кошти в розмірі 144817,11 грн. на рахунок [PERSON] відкритому в АТ КБ «ПриватБанк» (т. 1 а.с. 36). Факт надходження коштів в розмірі 144817,11 грн. на рахунок [PERSON] відкритому в АТ КБ «ПриватБанк» підтверджується випискою з карткового рахунку відповідача та не заперечується останнім (т. 2 а.с. 6). 30.08.2023 представник позивача - адвокат Клименко В.М. звернувся до [PERSON] з письмовою вимогою щодо відновлення порушених прав малолітньої [PERSON] шляхом перерахування на рахунок [PERSON] , яка є законним представником [PERSON] , грошових коштів в розмірі 72408,5 грн., що становить половину від отриманої [PERSON] суми грошового забезпечення належного [PERSON] та не отриманого останнім в зв`язку із загибеллю (т. 1 а.с. 37-39). Вказана досудова вимога була отримана відповідачем 13.09.2023, що підтверджується квитанцією поштового відправлення та відомостями трекінгу відправлення Укрпошти (т. 1 а.с. 40-41), але залишена відповідачем без реагування. Відповідно до положень ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Отже, суд погоджується із твердженням представника відповідача - адвоката Солода В.М. про те, що не отримане загиблим [PERSON] грошове забезпечення, входить до складу спадщини лише у разі відсутності у останнього членів сім'ї. Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗСУ та деяким іншим особам регулюється Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗСУ та деяким іншим особам, затвердженим Наказом МО України 07.06.2018 № 260. Відповідно до положень п. 1 розділу ХХХ вказаного Порядку у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належне, але не отримане ним до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)) виплачується військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець, дружині (чоловіку), а в разі якщо її (його) немає, - повнолітнім дітям, які проживали разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей. У разі відсутності зазначених осіб належні суми грошового забезпечення виплачуються іншим спадкоємцям відповідно до чинного законодавства України. Отже, відповідно до змісту вказаного Порядку, право на отримання грошового забезпечення загиблого військовослужбовця мають: -дружина (чоловік), а в разі якщо її (його немає): повнолітні діти, які проживали разом з нею (ним), або законні представники (опікуни, піклувальники) чи усиновлювачі неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), -особи, які перебували на утриманні військовослужбовців; -батьки військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним основним осередком суспільства, її складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2022 року, справа № 826/9171/16, реєстрація в органах державної реєстрації актів цивільного стану сімейного союзу жінки та чоловіка не є обов`язковою. Факт того, що особа була членом сім`ї загиблого, може підтверджуватися рішенням суду про встановлення юридичного факту. Згідно положень ч. 1 ст. 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Як встановлено судом [PERSON] на момент смерті постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , разом з: співмешканкою - [PERSON] , [INFO] ; сином співмешканки - [PERSON] , [INFO] ; дочкою співмешканки - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою виданою Франківським старостинським округом Чорнобаївської селищної ради Золотоніського району Черкаської області № 91 від 23.06.2023. [PERSON] є батьком двох дітей: [PERSON] , [INFO] , який на день смерті батька ( [INFO] ) набув повноліття та не проживав разом із загиблим (відповідно до відомостям ЄДДР був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ) та неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Позивач по справі [PERSON] , яка є законним представником малолітньої [PERSON] , рішення суду про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без укладення шлюбу до суду не надала, а отже за вказаних обставин не має права претендувати на отримання грошового забезпечення після смерті [PERSON] . Батьки загиблого [PERSON] мали би право на отримання грошового забезпечення лише у разі відсутності у нього дітей. Отже, за встановлених судом обставин, право на отримання грошового забезпечення загиблого [PERSON] має неповнолітня дитина останнього - [PERSON] . Стосовно того, чи має право на отримання грошового забезпечення повнолітня дитина [PERSON] - [PERSON] , суд зазначає, що останній мав би право на отримання грошового забезпечення у разі проживання разом із батьком або у разі його перебування на утриманні останнього, що повинно бути підтверджено судовим рішенням про встановлення факту перебування повнолітнього сина на утриманні батька. Відповідно до положень п. 2 розділу ХХХ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗСУ та деяким іншим особам, затвердженим Наказом МО України 07.06.2018 № 260 грошове забезпечення, в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату. Грошове забезпечення зазначеним особам виплачується, якщо звернення за одержанням надійшло до закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) військовослужбовця або з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім, оголошення померлим. Отже, виходячи зі змісту Порядку, прийняття рішення щодо виплати грошового забезпечення, право на яке виникло у військовослужбовця включно до дня його загибелі (смерті), належить до повноважень командира військової частини, який повинен перевірити надані заявником документи, встановити наявність у останнього права на отримання грошового забезпечення та прийняти рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення. Як встановлено судом в ході розгляду справи рішення щодо виплати грошового забезпечення відповідачу [PERSON] було прийнято командиром військової частини [NUMBER] [PERSON] . Частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Отже, у випадку не згоди із прийнятим командиром військової частини рішення щодо виплати грошового забезпечення відповідачу, позивач мала право захистити свої порушене право шляхом звернення до адміністративного суду із позовом про визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини щодо виплати грошового забезпечення. Натомість, як було зазначено вище, позивачем було обрано спосіб захисту порушеного права у виді стягнення безпідставно набутих коштів в порядку ст. 1212 ЦК України, що, на думку суду, не відповідає змісту порушеного права. Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до ч. 1 ст. 1213 Цивільного кодексу України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок іншої особи поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, незалежно від того, чи було це результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України і змісту цього інституту цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 червня 2018 року у справі № 212/3593/16-ц, провадження 61-60св17; від 20 березня 2019 року у справі № 634/727/16-й, провадження № 61-21749св18. Однак, як було зазначено судом вище, виплата грошового забезпечення відповідачу [PERSON] відбулася на підставі адміністративного акту, а саме наказу командира військової частини [NUMBER] [PERSON] щодо виплати грошового забезпечення загиблого [PERSON] його сину [PERSON] , який на час розгляду справи судом не скасований, а отже у даному випадку була правова підстава для набуття відповідачем права на грошове забезпчення. Крім того, на думку суду, у випадку скасування наказу командира військової частини право на звернення до суду із позовом про стягнення безпідставно набутих коштів має особа, яка здійснила виплату грошового забезпечення, яка в даному випадку є потерпілою особою у розумінні ст. 1212 ЦК України. Відповідно до положень п. 2 розділу ХХХ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗСУ та деяким іншим особам, затвердженим Наказом МО України 07.06.2018 № 260 грошове забезпечення особам, зазначеним у п. 1 цього розділу, виплачується, якщо звернення за одержанням надійшло до закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) військовослужбовця або з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім, оголошення померлим. Отже, враховуючи той факт, що позивачка [PERSON] , діючи в інтересах малолітньої [PERSON] , не встигла вчасно, до отримання відповідачем спірних грошових коштів, звернутися до військової частини із заявою про виплату грошового забезпечення на користь малолітньої доньки, однак остання відповідно до Порядку не позбавлена права звернутися із відповідною заявою до закінчення трьох років із дня його смерті (загибелі), вона має право на здійснення перерозподілу виплачених коштів грошового забезпечення належного [PERSON] . Вищезазначений спосіб захисту порушеного права осіб, які також мають право на отримання грошового забезпечення або одноразової грошової допомоги, але не встигли вчасно звернутися до військової частини із відповідною заявою до здійснення вказаної виплати іншим особам, передбачений абзацом 4 пункту 2 постанови КМУ від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», який, на думку суду, також може бути застосований до правовідносин, які виникли між сторонами. Так, відповідно до абзацу 4 пункту 2 постанови КМУ від 28.02.2022 №168, якщо після призначення та виплати одноразової грошової допомоги у повному розмірі, зазначеному в абзаці першому згаданого пункту, за її отриманням звертаються інші особи, які мають на неї право, питання щодо перерозподілу суми такої допомоги вирішується за взаємною згодою осіб або в судовому порядку. У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. До вказаних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19. Отже, за обставин справи встановлених судом, суд вважає за можливим застосувати до спірних правовідносин принцип jura novit curia та захистити порушене права позивача шляхом здійснення перерозподілу суми грошового забезпечення. На думку суду, застосування вказаного принципу не буде порушувати принцип рівності сторін, оскільки суд не вийшов за межі позовних вимог, а лише самостійно визначив норму, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Однак, суд звертає увагу на те, що здійснюючи перерозподіл суми грошового забезпечення, суд не вправі втручатися у дискреційні повноваження командира військової частини у визначенні кола осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення, а тому не може стягнути із відповідача на користь позивача всю суму отриманого ним грошового забезпечення. Отже, враховуючи вищенаведене та позицію сторін по справі, суд приходить до висновку, що у порядку перерозподілу суми грошового забезпечення слід стягнути із відповідача на користь позивача половину отриманої останнім суми грошового забезпечення, що становить 72408,56 грн. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з вимогами частин першої, другої, п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Так, у підтвердження понесених судових витрат при розгляді даної справи представником позивача - адвокатом Клименком В.М. надано суду: 1)копію договору про надання правової допомоги (юридичних послуг) від 01.06.2023; 2)копію договору про надання правової (правничої допомоги) від 01.06.2023; 3)копію договору № 01062313929\\1 про надання правової допомоги від 01.06.2023; 4)копію додаткової угоди до Договору № 01062313929/1 про надання правової допомоги від 01.06.2023; 5)копії запитів в порядку ст.ст. 20, 24 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 10.07.2023 № 10/07/02, № 10/07, № 04/08 від 04.08.2023, № 04/08/02 від 04.08.2023, № 31/08/01 від 31.08.2023, № 30/08/01 від 30.08.2023; 6)копію розрахунку витрат адвоката по Договору № 01062313929 та № 01062313929/1 від 01.06.2023 від 14.02.2024; 7)копію акту (попереднього) приймання-передачі наданих послуг № 1 до Договору про надання юридичних послуг/правової допомоги № 01062313929 та № 01062313929/1 від 14.02.2024 (т. 1 а.с. 158-220). Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс-19) та від 28 вересня 2023 року у справі № 686/31892/19. Суд, дослідивши зміст приєднаних представником позивача до клопотання доказів, приходить до висновку, що заявлений представником позивача розмір витрат на правову допомогу в сумі 16000 грн. відповідає рівню складності справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціні позову, а тому суд вважає, що вказана сума є обґрунтованою та співмірною із наданими адвокатом послугами. Отже, враховуючи те, що позовні вимоги позивача були задоволені частково, суд з врахуванням розміру задоволених позовних вимог, приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені позивачем судові витрати у розмірі 8724,09 грн., які складаються із витрат на правову допомогу у розмірі 8000,00 грн. та суми сплаченого судового збору у розмірі 724,09 грн. У підтвердження понесених відповідачем судових витрат представником відповідача - адвокатом Солодом В.М. надано суду: 1)клопотання про відшкодування витрат понесених на професійну правничу допомогу із переліком наданих послуг від 22.02.2024; 2)розрахунок витрат адвоката від 22.02.2024; 3)акт (попередній) приймання-передачі наданих послуг за договором б\\н від 11.01.2024 від 22.01.2024; 4)додаткова угода до договору про надання правової допомоги від 11.01.2024; 5)квитанція до прибуткового касового ордеру від 11.01.2024 (т. 1 а.с. 228-236). Здійснивши оцінку наданих доказів, суд приходить до висновку, що розмір витрат на правову допомогу понесених відповідачем в сумі 16000 грн., у даному випадку, не у повній мірі відповідає обсягу наданих представником відповідача послуг зазначених у переліку наданих послуг та часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, а отже клопотання представника відповідача підлягає до часткового задоволення на суму 6000 грн., але враховуючи те, що позовні вимоги позивача були часткового задоволені судом, а в іншій частині в задоволенні позову відмовлено, до стягнення з позивача на користь відповідача підлягають понесені останнім судові витрати у розмірі 3000 грн., які складаються із витрат на правову допомогу. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial