Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-16 00:00:00

У грудні\~2023\~року позивач\~звернувся до\~суду з\~позовною заявою,\~в якій\~просив: -усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, належною до земель комунальної власності територіальної громади міста Дніпра, шляхом знесення гаражу, загальною площею 24,9 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , за рахунок [PERSON] ; -припинити право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: гараж, загальною площею 24,9 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] ; -та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності на нього (реєстраційний номер об`єкта нерухомого мана: 1803667712101) із закриттям розділу; -судові витрати по справі покласти на відповідача. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що листом департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 19.07.2022 №3/7-221 повідомлено, що в межах наданих повноважень було розглянуто клопотання відповідача [PERSON] від 17.02.2022 №36/825 щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню гаража по [ADDRESS] . За інформацією, що міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, міській раді стало відомо, що реєстратором КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради Кравцем Олегом Григоровичем до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 02.04.2019 внесено запис про право власності №31038447 за [PERSON] на об`єкт нерухомого майна гараж (реєстраційний номер об`єкта нерухомого мана: 1803667712101), загальною площею 24,9 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] . Підставою для реєстрації права власності за відповідачем був технічний паспорт, виданий 11.01.2019 №2019279; довідка КП «Земград» від 23.04.2008 №284; лист №4864, виданий 05.04.2019 КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації». Згідно листа Головного архітектурно-планувального управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради №4/16-780 від 01.07.2022 року, в архівних матеріалах адресного плану міста інформація про довідку КП «Земград» від 23.04.2008 №284 відсутня. Адреса - [ADDRESS] офіційно жодному об`єкту нерухомості на території міста не присвоювалась, відповідний розпорядчий документ, на підставі якого була присвоєна адреса відсутній, тому, позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовну заяву, просила задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві, та не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач не з`явилась в судове засідання без поважних причин; належним чином була повідомлена про дату, час і місце судового засідання; не подала відзив; представник позивача не заперечувала проти такого вирішення справи та ухвалення заочного рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, та у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Вислухавши представника позивача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. В судовому засіданні встановлено, що листом департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 19.07.2022 №3/7-221 повідомлено, що в межах наданих повноважень було розглянуто клопотання відповідача [PERSON] від 17.02.2022 №36/825 щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по фактичному розміщенню гаража по [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстратором КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради Кравцем Олегом Григоровичем до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 02.04.2019 внесено запис про право власності №31038447 за [PERSON] на об`єкт нерухомого майна гараж (реєстраційний номер об`єкта нерухомого мана: 1803667712101), загальною площею 24,9 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] . Підставою для реєстрації права власності за відповідачем був технічний паспорт, виданий 11.01.2019 №2019279; довідка КП «Земград» від 23.04.2008 №284; лист №4864, виданий 05.04.2019 КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації». Згідно листа Головного архітектурно-планувального управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради №4/16-780 від 01.07.2022 року, в архівних матеріалах адресного плану міста інформація про довідку КП «Земград» від 23.04.2008 №284 відсутня. Адреса - [ADDRESS] офіційно жодному об`єкту нерухомості на території міста не присвоювалась, відповідний розпорядчий документ, на підставі якого була присвоєна адреса відсутній. У зазначеній справі, позовні вимоги\~міської ради до [PERSON] про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності на гараж (реєстраційний номер об`єкта нерухомого мана: 1803667712101) із закриттям розділу; про припинення права власності [PERSON] на гараж\~не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень спричинених самочинним будівництвом.\~Тому, вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, належною до земель комунальної власності територіальної громади міста Дніпра, шляхом знесення гаражу, суд виходить з наступного. З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка, на якій розміщений вказаний гараж, відноситься до земель комунальної власності. Земельна ділянка у власність чи в користування відповідачці не виділялась. Розміщення вказаного об`єкта нерухомого майна порушує права та законні інтереси територіальної громади міста Дніпра, як землевласника, і вказані права підлягають захисту. Встановлено, що земельна ділянка на якій розташовано нерухоме майно по [ADDRESS] , належить територіальній громади міста, в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності, відповідно до статей 80, 83 ЗК України та статей 26, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Зазначена земельна ділянка не передавалась відповідачці під будівництво нерухомого майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Відповідно до пунктів а, б, в, г статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Згідно з частинами першою, другою статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (статті 125, 126 ЗК України). Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (стаття 212 ЗК України). Відповідно до частин першої, другої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Згідно з частинами першою, четвертою та сьомою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Для задоволення позову про зобов`язання знести самочинне будівництво необхідно встановити наявність таких фактів як: неможливість перебудови об`єкту; або відмова особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови. Проте, у даній справі позивачем не надано доказів неможливості перебудови об`єкта або відмови особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови. Крім того, матеріали справи не містять письмового звернення до особи, яка здійснила самочинне будівництво щодо перебудови, як і відсутня відмова особи, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови. Крім того, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил знесенню самочинного будівництва передує прийняття судом рішення про зобов`язання особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Проте, рішення суду щодо проведення перебудови відсутнє. Суд звертає увагу на те, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 17 липня 2019 року у справі №462/469/14-ц (провадження № 61-23742св18); від 21 травня 2020 року у справі №726/824/15-ц (провадження № 61-45216св18) та від 30 червня 2020 року у справі №201/2886/15-ц (провадження №61-4332св20), від 27 червня 2022 року\~у справі\~№723/2158/19 (провадження № 61-20591св21). Отже, застосування до відповідача зобов`язання щодо знесення самочинно збудованого об`єкта є передчасним та не співмірним заходом, оскільки позивачем не використано всі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, і таких доказів, відповідно, суду надано не було. Самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник\~\~земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови. Аналогічні висновки викладені\~у постанові Верховного Суду від 17 травня 2021 року у справі №296/1033/18. Матеріали справи не містять припису, який мала б видати інспекція ДАБК щодо усунення відповідачем порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, зазначеного не спростовано і в судовому засіданні представником позивача. В матеріалах справи відсутній і акт обстеження земельної ділянки. Можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва перевіряється на стадії наявності припису та його виконання про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів.\~Невиконання припису без поважних причин може вказувати на неможливість перебудови або небажання особи, яка здійснила самочинне будівництво, усувати його наслідки.\~В інших випадках самочинного будівництва, зокрема, (1) якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або (2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи (3) належно затвердженого проекту, стаття 376 ЦК України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови.\~Натомість правове значення має позиція власника (користувача) земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб. Інспекція ДАБК припис не виносила, а отже відсутні докази того, що прибудова має такі порушення, наслідком яких є неможливість перебудови з її гарантованим знесенням. Позивач не надав належних та допустимих доказів неможливості перебудови, зокрема висновку судової будівельно-технічної експертизи, не клопотав про її проведення і в суді. Можливий висновок судової будівельно-технічної та пожежно-технічної експертизи мав би встановити (чи навпаки спростувати) невиконання вимог будівельних норм та правил; санітарних і протипожежних\~ норм при будівництві гаражу на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , таких доказів позивачем надано також не було. Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 641/2895/19 (провадження № 61-338св20), виснував про необхідність з`ясування, яку частину земельної ділянки займає споруджена прибудова, огорожа, їх розмір і конфігурації; на відміну від дій зі звільнення земельної ділянки від паркану, знесення самочинного об`єкта нерухомості (в цьому разі прибудови), відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. З огляду на викладене, а також технічні характеристики прибудови, суду необхідно з`ясувати чи вживає відповідач юридично значимі дії спрямовані на узаконення вказаної прибудови та оформлення правовідносин із міською радою щодо користування земельною ділянкою комунальної власності, на якій розташована прибудова, і чи можливе врегулювання спору шляхом досягнення угоди між сторонами. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, як того вимагають вимоги ст.77-80 ЦПК України, таких як документи, які ідентифікують як земельну ділянку, так і самочинно побудований об`єкт, що знаходиться на земельній ділянці по [ADDRESS] , про знесення яких просить позивач, зокрема: акти перевірки дотримання вимог земельного законодавства, складені працівником відділу контролю за використанням земель управління земельних відносин, коли саме виявлено порушення земельного законодавства, графічні матеріали, висновки землевпорядної чи будівельно-технічної експертизи, які вказували б на конкретну земельну ділянку на якій розташоване майно відповідача та характеристики споруди, яку позивач вимагає знести, коли саме спірний гараж було побудовано до 1992 року і за чинним на момент побудови законодавством виникнення права власності на новостворене майно не пов`язувалось ні з моментом введення цього майна в експлуатацію, ні з проведенням державної реєстрації прав на нього; чи після 1992 року; висновки пожежно-технічної експертизи щодо невиконання санітарних і протипожежних\~ норм при будівництві прибудови, тощо. Позивачем не доведено, що ДМР використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, чи складались відповідні акти та протоколи про адміністративне правопорушення, та чи виносились відповідні постанови суду за наслідками розгляду матеріалів у справі про адміністративне правопорушення, таких доказів також не було надано позивачем, чим порушено вимоги ч.3 ст.12 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що 02 квітня 2019 року за [PERSON] зареєстровано право власності на гараж (реєстраційний номер об`єкта нерухомого мана: 1803667712101), загальною площею 24,9 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] Згідно з статтею 120 ЗК України якщо об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва розміщений на земельній ділянці державної або комунальної власності, що не перебуває у користуванні, набувач такого об`єкта нерухомого майна зобов`язаний протягом 30 днів з дня державної реєстрації права власності на такий об`єкт звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому статтями 118, 123 або 128 цього Кодексу. Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, зобов`язаний передати земельну ділянку у власність або користування набувачу в порядку, встановленому цим Кодексом. Пропущення строку подання клопотання, зазначеного в абзаці першому цієї частини, не може бути підставою для відмови набувачу (власнику) такого об`єкта у передачі йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт. З аналізу даної норми слідує, що земельна ділянка, на якій знаходиться об`єкт нерухомості, право власності на який зареєстровано відповідно до закону, не може бути передана будь-яким чином особі іншій, ніж власнику такого майна. Відповідно до частини першої статті 118 ЗК України громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звернулась до міської ради із відповідною заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеутрою щодо відведення земельної ділянки, та зазначеним підтверджено, що відповідач вживає юридично значимі дії спрямовані на узаконення вказаної прибудови та оформлення правовідносин із міською радою щодо користування земельною ділянкою комунальної власності, на якій розташований об`єкт. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої статті 81 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). За таких обставин, вимоги позивача є необгрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України, судові витрати віднести на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed