Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-07 00:00:00

06 грудня 2024 до Ленінського районного суду м.Запоріжжя надішла позовна заява [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Завод «Запоріжавтоматика» про стягнення заборгованості по заробітнійї платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 07.08.2019 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Завод «Запоріжавтоматика» та працював на посаді головного інженера. 22.09.2023 року позивач був звільнений з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки. Відповідач, в порушення вимог ст.115 КЗпП України, щомісячно не виплачував заробітну плату в повному обсязі, в зв`язку з чим станом на 22.09.2023 року утворилася заборгованість по заробітній платі в сумі 199104,71 гривень, що підтверджується довідкою про заборгованість по заробітній платі. В день звільнення відповідач у порушення приписів ст.116 КЗпП України не виплатив у день звільнення позивача всі належні йому суми заробітної плати. В день звільнення, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідач не провів повний розрахунок з позивачем та не виплатив заборгованість по заробітній платі. З урахуванням заяви про уточнення розміру позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 189118,12 гривень та середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 23.09.2023 по 31.01.2024 у розмірі 41887,60 гривень. Ухвалою судді від 07.12.2023 року позовну заяву було залишено без руху. 11.12.2023 року на виконання ухвали суду від 07.12.2023 року до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви. 11.12.2023 ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників процесу. Сторонам був наданий час для подання письмових заяв по суті справи. Позивач надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, на позовних вимогах наполягав. Представник відповідача - адвокат Полулях С.Ю. в судові засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив, письмового відзиву на позов не подав, заяви чи клопотань по суті позовних вимог чи з процесуальних питань не надав, що відповідно до ст. 280 ЦПК України в сукупності є підставою для заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до змісту частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Судом встановлено, що з 07.08.2019 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Завод «Запоріжавтоматика» та працював на посаді головного інженера. 22.09.2023 року позивач був звільнений з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується копією трудової книжки. Відповідач, в порушення вимог ст.115 КЗпП України, щомісячно не виплачував заробітну плату в повному обсязі, в зв`язку з чим станом на 22.09.2023 року утворилася заборгованість по заробітній платі в сумі 199104,71 гривень, що підтверджується довідкою про заборгованість по заробітній платі виданої ПрАТ «Завод «Запоріжавтоматика». В день звільнення відповідач у порушення приписів ст.116 КЗпП України не виплатив у день звільнення позивача всі належні йому суми заробітної плати. Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч.1 ст. 21 вказаного Закону, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника належних звільненому сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. 31.01.2024 позивач уточнив позовні вимоги, відповідно до якої вказав, що в жовтні 2023 року відповідач частково сплатив заборгованість у розмірі 9986,59 гривень. Таким чином станом на 25.01.2024 року заборгованість із заробітної плати складає 189118,12 гривень (199104,71 гривень - 9986,59 гривень). Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995. Відповідно до вказаної постанови за розрахунковий період для визначення середньомісячної заробітної плати беруться виплати за останні 2 календарні роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Позивача було звільнено у вересні 2023 року, отже, середньоденна заробітна плата має обчислюватись виходячи із його заробітної плати без виключення сум відрахування на податки та збори за липень та серпень 2023 року та її діленням на кількість відпрацьованих днів за цей період. Таким чином, заробітна плата позивача за липень-серпень 2023 року для обчислення середньоденної заробітної плати складає 20032,99 гривень (липень 2023 - 9986,59 гривень + серпень - 10046,40 гривень). Кількість робочих днів за вказаний період складає 44 днів (21 робочих днів у липні та 23 робочих днів у серпні 2023 року). Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає 455,30 гривень, виходячи з такого розрахунку: 20032,99 гривень (заробітна плата за фактично відпрацьований час за останні два календарні місяці роботи, що передували її звільненню) : 44 днів (кількість рабочих днів за цей період) = 455,30 гривень. Кількість днів затримки на день складання заяви про збільшення позовних вимог складає 92 днів, станом на 31.01.2024 року враховуючи викладене, з відповідача за затримку розрахунку при звільненні підлягає стягненню середній заробіток у розмірі 41887,60 гривень, із розрахунку 455,30 гривень х 92 робочих днів = 41887,60 гривень. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що за звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати позивач звільнений від сплати судового збору, однак, вимоги про стягнення середнього заробітку, оплачуються судовим збором на загальних підставах як позовні вимоги майнового характеру, тож, виходячи з принципу пропорційності їх розподілу та сплати судового збору позивачем за вимогу про стягнення середнього заробітку, суд стягує судовий збір з відповідача пропорційно розміру позовних вимог, що відповідає вимогам ст.141 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір». Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1073,60 гривень та судовий збір на користь держави у розмірі 1891,18 гривень.

Outcome: approved