Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-08 00:00:00

27.12.2023 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що 01.12.2006 року [PERSON] на підставі договору дарування подарував своїй сестрі [PERSON] , яка померла [INFO] , квартиру [ADDRESS] (далі квартира). Остання на момент укладення даного правочину постійно проживала у Німеччині та з того часу в Україну не поверталася, при цьому подарованою їй квартирою в жодній мірі не цікавлячись. 12.12.2008 року між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Починаючи з 2008 року вона та її чоловік постійно проживали у квартирі, попри її відчуження на користь [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. Після смерті чоловіка вона продовжує проживати у квартирі, за увесь час користування спірним житлом нею здійснювалися поточні ремонти та в належний спосіб оплачувалися комунальні послуги. Відтак, починаючи з 2008 року вона фактично володіла спірною квартирою безперервно, відкрито, добросовісно, ніяких дій для приховування такого факту не здійснювала, систематично підтримувала дане майно у схоронності та дотримувалася порядку на прибудинковій території. Враховуючи наведене, просить суд визнати за нею в порядку набувальної давності право власності на квартиру [ADDRESS] . 22.01.2024 року представником відповідача було подано до суду заяву (по своїй суті відзив на позовну заяву). В обґрунтування своїх заперечень щодо позову останній зазначає, що наявні в матеріалах справи докази свідчать про перебування померлої [PERSON] у шлюбі із [PERSON] , який входить до числа спадкоємців першої черги спадкування за законом, проте останній не залучений до участі у даній справі. Натомість, [PERSON] було відомо про власника спірного майна, а тому вона не може бути добросовісним набувачем майна за набувальною давністю. Остання вправі звернутися з аналогічними позовними вимогами через 10 років після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . У задоволенні позову просив відмовити (а.с. 78-79). 15.02.2024 року від представника позивачки надійшла на адресу суду відповідь на вищевказану заяву (по суті відповідь на відзив). Свої доводи остання обґрунтовує тим, що про існування договору дарування квартири від 01.12.2006 року її довірительці стало відомо лише 13.12.2023 року під час оформлення своїх спадкових прав на майно, яке залишилося після смерті її чоловіка [PERSON] , а тому [PERSON] вважається добросовісним набувачем спірного майна за набувальною давністю. У свою чергу, саме Луцька міська рада є належним відповідачем за пред`явленими позовними вимогами, оскільки чоловік та син померлої [INFO] [PERSON] відмовилися від права спадкування на належне останній майно. Позов просила задовольнити (а.с. 94-99). В судовому засіданні представник позивачки заявлені позовні вимоги підтримала з підстав, які викладені у позовній заяві та відповіді на відзив, просила задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, у своїй заяві (відзиві на позовну заяву) від 22.01.2024 року розгляд справи просив проводити у його відсутності та відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 01.12.2006 року між [PERSON] , як дарувальником, та [PERSON] , як обдарованою, було укладено договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 3848, на підставі якого останній було передано у дар квартиру [ADDRESS] , загальною площею 20,8 кв.м. (а.с. 9). Право власності на вказане майно за [PERSON] було зареєстровано 16.03.2007 року у КП «Волинське обласне БТІ» за реєстраційним № 16960790 (а.с. 15). 12.12.2008 року між [PERSON] та позивачкою [PERSON] було зареєстровано шлюб (а.с. 7). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 8). У своєму позові [PERSON] зазначає, що починаючи з 2008 року вона та її чоловік проживали у квартирі, яка була подарована останнім своїй сестрі [PERSON] . Після смерті [PERSON] та на даний час вона продовжує фактично володіти спірним житлом безперервно, відкрито, добросовісно, ніяких дій для приховування такого факту не здійснювала, систематично підтримувала дане майно у схоронності та дотримувалася порядку на прибудинковій території. На підтвердження вищевказаної обставини стороною позивача надано акт проживання особи без реєстрації, складений 22.12.2023 року членами ОСББ «Шевченка 88» (а.с. 17), а також квитанції на оплату житлово-комунальних послуг в період 2017 2023 років, частина з яких здійснена від імені [PERSON] (а.с. 18-19, 100-112). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть, виданим компетентним органом Федеративної Республіки Німеччина (а.с. 10-14). Як вбачається із відповіді Першої Луцької державної нотаріальної контори Волинської області № 234/01-09 від 01.02.2024 року, наданої на запит суду, спадкова справа після померлої [INFO] [PERSON] не заводилася (а.с. 91). Із заяв [PERSON] та [PERSON] , посвідчених нотаріусом Федеративної Республіки Німеччина 07.02.2024 року, останній як спадкоємці першої черги за законом після смерті [PERSON] , відмовилися від прийняття спадкового майна та щодо оформлення квартири [ADDRESS] за [PERSON] не заперечують (а.с. 122-129). У своєму позові позивачка ставить питання про визнання за нею права власності на вищевказане майно за набувальною давністю. Надаючи правову оцінку заявленим позовним вимогам, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнішній строк володіння майном, визначений законом. Позивач, як володілець майна, повинна бути впевнена у тому, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відтак, сам лише факт користування спірним приміщенням не дає підстав для задоволення позовних вимог про набуття права власності на нього на підставі ст. 344 ЦК України. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18.03.2021 року у справі № 389/2946/16 (провадження № 61-6016св20). Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.01.2019 року у справі № 755/16913/16-ц. Як вбачається зі змісту договору дарування, посвідченого 01.12.2006 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю.Б. та зареєстрований в реєстрі за № 3848, обдарована [PERSON] особисто проставила свій підпис у правочині. Тобто, [PERSON] , як власник квартири [ADDRESS] , добровільно передала належне їй майно у користування сім`ї позивачки та за свого життя не відмовилася від права власності на нього. Відтак, давність володіння могла вважатись добросовісною виключно у тому випадку, якщо [PERSON] при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав на набуття права власності. Посилання сторони позивача на те, що [PERSON] з 2006 року у спірній квартирі не проживала, нерухомістю не цікавилася, участі в оплаті комунальних послуг не приймала, її поточний та капітальний ремонт не здійснювала і ніяких дій щодо володіння, користування чи розпорядження належним їй житлом не вчиняла, не заслуговують на увагу, оскільки ці обставини не передбачені ст. 344 ЦК України в якості підстав для визнання за позивачкою права власності за набувальною давністю. При цьому, з 2008 року позивач достовірно знала, що спірна квартира, право власності на яке за набувальною давністю вона просить визнати за собою, їй не належить на праві власності та повинна була знати, що таке майно не перебуває у власності її чоловіка [PERSON] . Про дану обставину свідчить те, що [PERSON] , як власне сама позивачка й зазначає у своєму позові, здійснювала оплату комунальних послуг по особовому рахунку квартири [ADDRESS] , який оформлений на [PERSON] . Зазначене підтверджується наданими позивачкою квитанціями про здійснення комунальних платежів (а.с. 110-112). Доказів іншого суду надано не було. З огляду на наведене, позивачкою не доведено усіх обставин, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] . На переконання суду, [PERSON] вправі порушувати питання про визнання за нею права власності за набувальною давністю на спірне майно, в порядку ст. 344 ЦПК України, після спливу десятирічного строку після смерті [PERSON] . Також варто наголосити на такому. Як було встановлено судом, спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] є її чоловік [PERSON] та син [PERSON] , а тому рішення у даній справі може безпосередньо вплинути на їх права, обов`язки та законні інтереси. Тобто саме [PERSON] та [PERSON] повинні відповідати за пред`явленими позовними вимогами. Так, у своїй постанові від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду прийшла до наступного висновку. Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. ВС підкреслив, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Проте, підчас розгляду даної справи судом, ані позивачкою [PERSON] , ані її представниками, відповідне клопотання про заміну неналежного відповідача або залучення до участі у ній співвідповідачів не заявлялося. Отже, сторона позивача розпорядилася своїми процесуальними правами, визначеними ЦПК України, щодо предмета спору на власний розсуд. З урахуванням положень ч. 3 ст. 13, ст. 51 ЦПК України, суд не наділений процесуальним правом з власної ініціативи здійснювати заміну неналежного відповідача або залучати до участі у справі співвідповідачів, оскільки залучення співвідповідача чи заміна первісного відповідача належним може відбутися виключно за клопотанням сторони позивача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про відмові у задоволенні позову [PERSON] до Луцької міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. У зв`язку з відмовою у позові, суд у відповідності до положення ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі залишає за позивачкою. На підставі ст. ст. 15, 16, 344 ЦК України,

Outcome: dismissed