Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради про позбавлення батьківських прав відносно його неповнолітньої дитини - дочки [PERSON] , [INFO] та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 01.01.2023. Свої вимоги мотивувала тим, що вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі та двічі шлюб було розірвано у 2010 році та січні 2016 році, фактично шлюбні відношення були припинені у 2015 році. В шлюбі у подружжя [INFO] народилась дочка [PERSON] , яка після розірвання шлюбу проживає разом із позивачкою, та з того часу відповідач повністю припинив спілкування з дитиною, не цікавилась нею, не спілкується, жодного разу не відвідував навчальний заклад дитини, навіть не знає, де дочка навчається, не проявляє будь-якого піклування, не замається вихованням, навчання та розвитком дочки та до теперішнього часу ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дитини, тобто нехтує своїми батьківськими обов`язками. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23.02.206 з відповідача стягнути аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку на кожну дитину щомісячно, починаючи з 22.01.2016 і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Проте, рішення суду відповідачем не виконується, участі у матеріальному забезпеченні [PERSON] відповідач не приймає, станом на 07.07.2023 заборгованість по аліментам на двох дітей становить 223944,74 грн. Дочка знаходиться на повному утриманні позивача та вона особисто займається її вихованням та розвитком, а відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Ухвалою від 22.08.2023 прийнято до провадження та відкрите провадження по справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, витребувані докази. 21.12.2023 до суду надійшов висновок органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав та представник третьої особи просив про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги просили задовольнити. Ухвалою від 16.01.2024 закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. 16.02.2024 представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала, просила про задоволення позову. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином на адресу його реєстрації та через оголошення на офіційному веб - сайті судової влади України, відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України, у зв`язку з тим, що місце його проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи невідоме, причини неявки суду не повідомив, відзиву та заяви про розгляд справи за його відсутності не надав. Згідно ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у них даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, але в судове засідання повторно не з`явився та позивач та її представник проти такого вирішення справи не заперечували. Суд, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного. Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про стан здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст. 165 СК України). Згідно пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно ст. 18 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основної уваги. Вимогами ст. 27 даної Конвенції передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, нести основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей та фінансових можливостей рівень життя, необхідний для розвитку дитини. Так, Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. У відповідності до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейський суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Савіни проти України», яке 18 березня 2009 року набуло статусу остаточного, вказав, в тому числі, на необхідності з`ясовувати, чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів; чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини; чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження та чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки; чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я; чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки); чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Частинами 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 6 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За правилами ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Судом встановлено, що позивач і відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14.01.2016. В шлюбі у подружжя народилась дитина - [PERSON] , [INFO] , згідно копії свідоцтва про народження, виданого 28.01.2009 міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №302, батьками якої вказані сторони по справі [PERSON] і [PERSON] , яка після реєстрації шлюбу 06.10.2018 змінила прізвище на [PERSON] . Після фактично припинення шлюбних відносин, починаючи з 2015 року [PERSON] проживає разом із матір`ю та знаходяться на її повному утриманні. Позивач разом з дитиною зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , фактично проживають за адресою: [ADDRESS] в орендованій квартирі. Відповідно до характеристики Миколаївської гімназії №44, [PERSON] навчається у гімназії з шостого класу, мати приділяє належну увагу її вихованню, навчанню, відпочинку та розвитку, дитина психологічно захищена, завжди може розраховувати на підтримку матері, батько дитини не приділяє уваги вихованню дочки, не цікавиться її навчанням та поведінкою, не відвідує класні та загальношкільні батьківські збору. Згідно відомостей висновку органу опіки та піклування від 22.11.2023, відповідно до довідки військової часини [NUMBER] Національної гвардії України від 03.07.2023 за №79, позивач перебуває на військової службі з 10.03.2021, характеризується позитивно, має постійний офіційний дохід. За місцем проживання по [ADDRESS] , створені усі необхідні умови для проживання дитини, відповідно до висновку органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради від 22.11.2023. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23.02.2016, яке набрало законної сили, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнути аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку на кожну дитину щомісячно, починаючи з 22.01.2016 і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, зробленого 07.07.2023 старшим державним виконавцем Заводського ІДВС у м. Миколаєві ПМУ МЮ (м. Одеса), станом на 28.12.2022 заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів на утримання [PERSON] і [PERSON] , становить 223944,74 грн. Відповідно до інформації про виконавче провадження від 06.07.2023, у зв`язку з ухиленням [PERSON] від сплати аліментів, державним виконавцем було звернуто стягнення на майно боржника, винесені постанови по про арешт майна боржник, тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України, у праві керування транспортними засобами, у праві палювання. Відповідач, як встановлено органом опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради, за місцем своєї реєстрації по [ADDRESS] не проживає, зі слів сусідів, продав квартиру та змінив місце проживання, що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав, місце його проживання не відомо, характеризується сусідами посередньо. Крім того, при складанні висновку, органом опіки та піклування, було проведено бесіду з неповнолітньою [PERSON] , яка зазначила, що батько не приймає участі в її житті, не утримує її, не телефонує, дитина батька не пам`ятає. Згідно висновку органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав, від 22.11.2023 за №4918/02.02.01-22/03/14/23, орган опіки і піклування виконкому Миколаївської міської ради, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його дочки [PERSON] , [INFO] . Викладені обставини свідчать про свідоме ухилення відповідача від виховання, утримання своєї неповнолітньої дитини та небажання виконувати свої батьківські обов`язки. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідач, тривалий час свідомо не піклується про свою неповнолітню дочку, не забезпечує її фізичний та духовний розвиток, не стежить за її здоров`ям, не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, тому, в інтересах дитини, існують правові підстави для задоволення позовних вимог і позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його дочки [PERSON] . В той же час, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про стягнення з [PERSON] на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої [PERSON] у розмірі 1/4 частки з усіх видів його доходів, починаючи з 01.01.2023, слід відмовити, оскільки питання про стягнення аліментів з відповідача, у тому числі на утримання дочки [PERSON] , було вирішено в судовому порядку, відповідно до рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23.02.2016, яке набрало законної сили та перебуває на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби. Позивачем не доведено будь-якими належними та допустимими доказами позовні вимоги в частині повторного стягнення з відповідача аліментів. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, пропорційно до задоволених вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню, документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору, у розмірі 1073, 60 грн.

Outcome: partial