Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-09 00:00:00

У листопаді 2020 року [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ», в якому просить визнати недійсним договір позики, укладений між нею та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ». Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в 03 листопада 2020 року та повторно 05 листопада 2021 року позивач дізналася про існування фінансових претензій (вимог) від відповідача щодо сплати заборгованості за нібито укладеним нею з відповідачем кредитним договором. Позивач вважає, що відповідач, вимагаючи від неї сплату заборгованості та примушуючи її до виконання дій (сплати заборгованості) за зобов`язанням, яке позивач не набувала, порушує її право на свободу волевиявлення, оскільки кредитний договір з відповідачем нею не укладався та грошові кошти у позику нею не отримувалась. Крім того, позивач вважає договір неукладеним, оскільки пропозиції від відповідача вона не отримувала, оферту або договір не підписувала, правочинів не вчиняла, фінансову послугу від відповідача не отримувала. У зв`язку з цим 07 листопада 2020 року позивачка звернулася до Голосіївського відділу поліції м. Києва з заявою від про вчинення кримінального правопорушення, у якій вказала, що невідомі їй особи шахрайським шляхом оформили на неї кредити у різних фінансових установах України. Станом на день звернення до суду відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань внесені не були. Також, позивач зверталася із запитом до відповідача з метою отримання належним чином завірених документів, проте відповіді не отримала. Враховуючи викладене, остання була вимушена звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 30 листопада 2020 року справу за вказаним позовом передано на розгляд за підсудністю до Подільського районного суду міста Києва. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 січня 2021 року, головуючим суддею у справі було визначено [PERSON] . Ухвалою судді від 27 січня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, надано відповідачу строк для надання відзиву на позов. Ухвалою суду від 09 березня 2021 року задоволено клопотання позивача та витребувано докази, у тому числі оспорюваний договір. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 січня 2024 року справу передано у провадження судді Подільського районного суду міста Києва Ковбасюк О.О., оскільки згідно з наказом № 4/02-02 від 11 січня 2024 року суддю [PERSON] відраховано зі штату Подільського районного суду міста Києва. Ухвалою суду від 09 лютого 2024 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 10 квітня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Крім того, у встановлений строк відзив на позовну заяву не направив. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ст. 16 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Способи захисту судом цивільних прав визначені статтею 16 ЦК України та іншим спеціальним законодавством України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Звертаючись до суду з позовом, особа повинна визначити такий спосіб захисту порушених цивільних прав, який призведе до реального їх поновлення. З огляду на наведене можна дійти висновку, що обов`язковою умовою для судового захисту будь-якого права є наявність достовірних даних про те що, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншими. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що у листопаді 2020 року в ході телефонної розмови представниками компанії «Zecredit» їй було повідомлено про наявність у неї боргових зобов`язань перед ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ». Проте будь-який кредитний договір з ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ» вона не укладала та ніяких коштів від такого товариства не отримувала, кредитний договір укладено від її імені невідомими особами та без її згоди, з незаконним використанням її персональних даних. Також позивачка вказує на те, що 07 листопада 2020 року вона звернулась до Голосіївського відділу поліції м. Києва із заявою від про вчинення кримінального правопорушення, у якій вказала, що невідомі їй особи шахрайським шляхом оформили на неї кредити у різних фінансових установах України, однак станом на день звернення до суду відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань внесені не були. 17 листопада 2020 року позивачка звернулася із письмовим запитом до відповідача з метою отримання документів, які стали підставою виникнення боргових зобов`язань, однак відповідачем жодної відповіді на вказаний запит надано не було. Оцінюючи такі доводи позивачки, суд виходить з наступного. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Як вбачається із матеріалів справи, позивачем на підтвердження її доводів щодо недійсності кредитного договору надано до суду копію запиту до ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ», а також виписки по її банківських рахунках. Разом із цим, вказаний запит не містить відповідної відмітки про його отримання адресатом. Крім того, позивачкою не надано до суду жодних інших доказів на підтвердження направлення такого запиту адресату та отримання його ним. Надані позивачкою виписки по банківських рахунках жодним чином не підтверджують наявність або відсутність у позивачки інших розрахункових рахунків, на які могли б здійснюватися перекази. Крім того, судом враховується, що з метою повного та всебічного розгляду справи ухвалою суду від 09 березня 2021 було задоволено клопотання позивача про витребування доказів. На виконання такої ухвали відповідачем було надано до суду засвідчену копію договору про надання фінансового кредиту №05419-09/2020. Зі змісту такого договору вбачається, що він був укладений в електронній формі 20 вересня 2020 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТРУМ» (код ЄДРПОУ 42201361) в особі директора [PERSON] та [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] , РНОКПП [NUMBER] ) в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на реквізити платіжної картки, строком на 12 днів, а саме до 01 жовтня 2020 року. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд зазначає, що частина перша ст. 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Позивачем може бути особа, яка вважає, що її право, свободу чи інтерес порушено та створені перешкоди для реалізації її прав, що зумовило її звернення до суду. При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права або виникнення додаткового обов`язку. З огляду на вищевказане, суд вважає, що позивачкою не доведена обґрунтованість вказаних вище позовних вимог та факт порушення її прав з боку відповідача. Доводи позивачки фактично ґрунтуються лише на її поясненнях. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Підсумовуючи наведене вище, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, а тому підстави для їх задоволення відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed