Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-17 00:00:00

Позивач, в інтересах якої діє представник [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Коростенської міської ради про позбавлення батьківських прав зазначивши, що [INFO] у неї та відповідача народилася донька - [PERSON] . Відповідач у справі, [PERSON] не приділяє донці належної уваги, не приймає участі у вихованні дитини, не піклується про її фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує здобуття дитиною освіти, не надає коштів на її утримання та оздоровлення, ставиться до своїх батьківських обов`язків безвідповідально, тобто свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач сама повністю займається вихованням, утриманням своєї доньки [PERSON] . [PERSON] , 2014 року народження, з народження проживає з мамою та на даний час перебуває за кордоном з мамою. Згідно інформації Коростенського РУП ГУНП в Житомирській області від 30.11.2023 №20315/208/2023 в діях [PERSON] були наявні ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП (не належне виконання батьківських обов`язків, щодо виховання дитини), та відносно чоловіка було складено адміністративний протокол та проведено роз`яснювально - профілактичну бесіду щодо виконанкія батьківських обов`язків, згідно вимог ст.150 Сімейного кодексу України. Таким чином, вважає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] . Також просить стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1073,60 грн. та витрати за надання проофесійної правничої допомоги в розмірі 5000,00 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав зазначенх в позовній заяві. Позивач також зазначила, що відповідач не приділяє донці належної уваги, не приймає участі у вихованні дитини, має заборгованість по сплаті аліментів. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що зазначені обставини позивачкою не відповідають дійсності, аліменти сплачував, коли була можливість, з дитиною бачився, коли вони ще не перебували за кордоном. Представник Третої особи [PERSON] позов не підтримала, проти задоволення позову заперечила. Вислухавши пояснення учасників, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, мають малолітньою доньку, [PERSON] , [INFO] , яка проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні. На думку позивача відповідач у справі не виконує належним чином своїх бітьківських обов`язків щодо доньки, [PERSON] , [INFO] , а тому вона зверталась до органу опіки та піклування та звернулась до суду з даним позовом. Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява N 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі N 522/10703/18 (провадження N 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі N 760/468/18 (провадження N 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі N 638/16622/17 (провадження N 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі N 522/21914/14 (провадження N 61-8179св19). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява N 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України"). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. З наданого третьою особою, до суду, висновку органу опіки та піклування Коростенської міської ради, який складений на підставі обстеження умов проживання [PERSON] та затверджений рішенням виконавчого комітету Коростенської міської ради №201 від 03.04.2024 року, слідує, про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд ввжає, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Позивачем не подано достатніх та переконливих доказів умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також доказів, що характеризують особливості батька як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. При цьому з пояснень позивача наданих в судовому засіданні слідує, що відповідач не ухилається від виконання своїх бітьківськи обов`язків, за можливістю сплачує аліменти на утримання дитини, спілкувався з дитиною, дитина гостювала у батька. Разом з тим, суд не бере до уваги доводи позивача про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.184 КУпАП, оскільки постановою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10.01.2024 року провадження по справі відносно [PERSON] за ст.184 ч.1 КУпАП закрито в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністартивного парвопорушення. Посилання позивача на те, що [PERSON] проживає окремо, матеріальної допомоги на утримання дочки не надає, не є підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки позивач з дитиною з березня 2022 року проживає в Словеччині, відповідач немає можливості бачитись з дитиною та приділяти їй належну увагу, а позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачка не довела, а відтак позов задоволенню не підлягає. Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed