Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з останнього на її користь у рахунок відшкодування матеріальної шкоди у сумі 4480 гривень 20 копійок та 550 гривень та моральної шкоди в розмірі 15000 гривень, всього стягнувши грошову суму в розмірі 20030 гривень 20 копійок. В обґрунтування позову посилається на те, що 28.05.2023 року приблизно об 11:20 годині, позивач [PERSON] прийшла до подвір`я житлового будинку, що розташований у [ADDRESS] , де проживає [PERSON] . Між ними на грунті тривалих неприязних відносин виникла суперечка, в ході якої позивач, злякавшись [PERSON] забігла на територію домоволодіння, розташованого у [ADDRESS] , де її з палицею в руках наздогнав відповідач, та діючи умисно, з метою заподіяння їй тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів особистої неприязні до останньої, підійшовши до воріт цього домоволодіння, перебуваючи у положенні стоячи напроти [PERSON] , із значною силою заподіяв їй один удар палицею по голові. В результаті таких протиправних дій [PERSON] , останній спричинив [PERSON] тілесні ушкодження у вигляді забійної рани правої тем`яної ділянки голови, що не є небезпечним для життя, спричинило розлад здоров`я тривалістю понад 6 днів, але не більше трьох тижнів (21 день) та за цим критерієм відповідно до п.2.3.3 і 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 року, належать до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Вироком Кодимського районного суду Одеської області від 24.08.2023 року, що набрав законної сили 25.09.2023 року, [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 75 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить суму в розмірі 1275 гривень. Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся. З посиланням на викладене, позивачка вказує, що за наслідком вчинення відповідачем кримінального правопорушення, [PERSON] було завдану матеріальну та моральну шкоду, яка підлягає до відшкодування, з боку відповідач [PERSON] . В обґрунтування завданої матеріальної шкоди, заявленої до стягнення з відповідача, позивач [PERSON] вказує, що нею було понесені витрати по відновленню стану її здоров`я на придбання лікарських засобів у розмірі 4480 гривень 20 копійок, а також в сумі 550 гривень, що не підтверджується відповідними чеками. Окрім матеріальної шкоди, позивачка вважає, що неправомірними діями відповідача, їй також було завдано немайнові втрати, а саме спричинено моральні та фізичні страждання. Внаслідок отримання тілесних ушкоджень позивачка стверджує, що перенесла фізичний біль та сильні душевні страждання, за наслідком чого була змушена змінити звичайний спосіб життя та докладати додаткових зусиль для його відновлення, перебуваючи в закладі охорони здоров`я. Позивач стверджує, що вона пережила емоційний стресс внаслідок образ відповідача, який останній висловлював на її адресу, кажучи, що вона психічно нездорова людина та їй потрібно лікуватися у психлікарні. З посиланням на викладені посилання, ступінь вини [PERSON] , характер вчиненого діяння, позивачка оцінює понесену моральну шкоду у розмірі 15000 гривень. Вказані обставини зумовили звернення позивачки до суду з даним позовом. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, надавши їм оцінку в цілому,а також кожному доказу окремо, суд вважає позов підлягаючим частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 28.05.2023 близько 11:20 години, [PERSON] , [INFO] , мешканка [ADDRESS] , особа з інвалідністю ІІ групи, прийшла до [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , де на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин між ними виникла суперечка. В ході вказаної суперечки [PERSON] , злякавшись, втекла від [PERSON] та забігла на територію домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , де біля воріт вказаного домоволодіння, її наздогнав\~\~ [PERSON] , дорогою взявши до рук палицю, та продовжив сперечатись. В ході вказаної суперечки у [PERSON] виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень невизначеного обсягу [PERSON] . В цей же день та час, [PERSON] , діючи цілеспрямовано, з метою реалізації вказаного злочинного наміру усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, з мотивів особистої неприязні, підійшов до воріт домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] , та перебуваючи в положенні стоячи навпроти потерпілої, діючи умисно, із значною силою наніс один удар палицею, яка знаходилась в його правій руці, по голові потерпілої [PERSON] , яка стояла навпроти нього. В результаті своїх протиправних дій\~ [PERSON] , спричинив потерпілій [PERSON] тілесні ушкодження у вигляді: забійної рани правої тім`яної ділянки голови, що не є небезпечними для життя, спричинило розлад здоров`я тривалістю понад 6-ть днів, але на більше трьох тижнів (21 день) і за цим критерієм відповідно до п. 2.3.3 і 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених\~Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Вироком Кодимського районного суду Одеської області від 24.08.2023 року, що набрав законної сили 25.09.2023 року, [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 75 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить суму в розмірі 1275 гривень. Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся. Відповідно до вимог ч. 6\~ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Приймаючи положення\~ст. 82 ЦПК України, встановлені вироком Кодимського районного суду від 24.08.2023 року обставини, не підлягають додатковому доказуванню в даній справі та є обов`язковими для врахування в даній справі. Згідно зі ч. 1\~ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Відповідно до ч. 1ст. 129\~КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. Відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, має важливе значення для усунення наслідків такого правопорушення та поновлення порушених прав громадянина. Саме тому особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, має право на її відшкодування. Реалізувати це право можна шляхом пред`явлення цивільного позову в кримінальному провадженні до початку судового розгляду. Особа, яка не пред`явила цивільного позову у кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Право звернутися з позовом про відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, має лише потерпілий від кримінального правопорушення або особа, яка має право діяти від його імені. Компенсація шкоди здійснюється особою, яка вчинила кримінальне правопорушення. Так, підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому внаслідок кримінального правопорушення. В іншому випадку шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні або позову, що подається в порядку цивільного судочинства, коли по справі винесено обвинувальний вирок суду, який набрав законної сили. Згідно ч. 1ст. 11\~ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, а згідно з п. 3 ч. 2\~ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно із\~ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на її відшкодування. Згідно із частинами першою, другою\~статті 1166 ЦК України\~майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до\~ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Як роз`яснено у п. 2\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Також згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. В даному випадку, підставою для цивільної-правової відповідальності за завдання шкоди є одночасна наявність наступних елементів: заподіяння шкоди позивачу, протиправність дій відповідача та наявність причинного зв`язку між шкодою заподіяною позивачу і протиправним діянням відповідача та вина останнього в її заподіянні. Відповідно до положень ст. ст.12,13,81 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 76ЦПК України\~визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~статей77,78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, обов`язок по доказуванню позовних вимог і обставин, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог, покладається на нього. Відповідно до\~статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). \~ \~ \~ \~Як встановив суд, позивач [PERSON] є інвалідом ІІ-ї групи довічно. Ця обставина підтверджується копією посвідчення № [NUMBER] від 25.10.2005 року та копією довідки до акту огляду МСЕК серії 2-18 ОД № 053238 від 01.06.2010 року, що видана Одеською психіатричною спеціалізованою медико-соціальною експертною комісією безстроково. (а.с.11, 21). Так, позивачкою заявлено до відшкодування в якості завданої їй матеріальної та моральної шкоди грошові кошти в загальній сумі 20030,20 грн., в тому числі в сумі 550 гривень, що не підтверджені відповідними квитанціями, як зазначено у прохальній частині позовної заяви самою [PERSON] , на придбання лікарських засобів, призначених лікарем. Відповідно до медичної документації, в тому числі копії довідки Комунального некомерційного підприємства «Кодимська лікарня» Кодимської міської ради Подільського району Одеської області від 09.06.2024 року та копії виписки із медичної карти амбулаторного хворого №948 від 09.06.2024 року [PERSON] , [INFO] , перебувала на стаціонарному лікуванні в період часу з 28.05.2024 року по 09.06.2024 року, з діагнозом ЗЧМТ, струс головного мозку, забійна рана правої тем`яної ділянки голови. На підтвердження понесених позивачем витрат по придбанню лікарських засобів, призначених лікарем для відновлення стану здоров`я [PERSON] , позивачем надано до суду ряд квитанцій (чеків) про придбання лікарських засобів в аптечних пунктах .м Кодима від 07.06.2023 року на загальну суму в розмірі 72 гривні; від 29.05.2023 року на загальну суму 266 гривень; від 30.05.2023 року на загальну суму 272 гривні; від 31.05.2023 року на суму в розмірі 146 гривень та 125 гривень; від 01.06.2023 року на суму 255 гривень 84 копійки, 340 гривень 80 копійок та від 352 гривні 60 копійок; від 05.06.2023 року на загальну суму 589 гривень 10 копійок та від 02.06.2023 року на суму 29 гривень 10 копійок. Вказані докази містять усі необхідні реквізити, у тому числі визначені лікарем лікарські засоби, дата та вартість придбання таких лікарських засобів та підтвердження про сплату грошових коштів. Разом з тим, суд зазначає, що в порушення вимог ч.1\~ст. 81 ЦПК України\~позивачем не надано жодного доказу на підтвердження понесення нею витрат на придбання лікарських засобів на загальну суму в розмірі 550 гривень. Крім того, надані позивачем [PERSON] квитанція (чек) від 09.02.2023 року на суму 57 гривень 20 копійок; від 08.09.2023 року на суму 1143 гривні 90 копійок та 830 гривень 70 копійок не є тими належними та допустимими доказами, що можуть підтвердити понесення нею витрат на придбання ліків, оскільки не стосуються предмета доказування, враховуючи дату їх придбання, а саме 09.02.2023 року, що мав місце до періоду її медичного лікування внаслідок заподіяння їй тілесних ушкоджень [PERSON] та 08.09.2023 року, що мав місце через тривалий проміжок часу після закінчення лікування. За наслідком чого, враховуючи, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, стороною відповідача не спростовані надані позивачем на підтвердження цих обставин докази, а судом приймаються вищевказані квитанції (чеки) про придбання лікарських засобів в аптечних пунктах .м Кодима від 07.06.2023 року на загальну суму в розмірі 72 гривні; від 29.05.2023 року на загальну суму 266 гривень; від 30.05.2023 року на загальну суму 272 гривні; від 31.05.2023 року на суму в розмірі 146 гривень та 125 гривень; від 01.06.2023 року на суму 255 гривень 84 копійки, 340 гривень 80 копійок та від 352 гривні 60 копійок; від 05.06.2023 року на загальну суму 589 гривень 10 копійок та від 02.06.2023 року на суму 29 гривень 10 копійок в якості належних доказів на підтвердження понесення саме [PERSON] витрат на придбаннямедичнихпрепаратів(72+266+272+146+125+255,84+340,80+352,60+589,10+29,10=2448,44), які пов`язані з понесенням їх позивачем внеслідок нанесення їй тілесних ушкоджень та перебувають в безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з виною відповідача у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України. Приймаючи вищевикладене, враховуючи факт протиправних дій відповідача, встановлену вироком суду вину [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення та наслідками у виді заподіяння позивачці, як потерпілій у даному кримінальному правопорушенні, шкоди є причинно-наслідковий зв`язок, суд вважає наявними підстави для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивачки у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення - гривень 00 копійок, в решті вимог про відшкодування матеріальної шкоди, суд вважає позов [PERSON] необґрунтованим та не підлягаючим до задоволення. Щодо вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди у розмірі 15000,00 грн., завданої їй внаслідок кримінального правопорушення, суд зазначає наступне. Відповідно до частин третьої, четвертої\~статті 23 ЦК України\~моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Абзац другий частини третьої\~статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21). Як зазначив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20, гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61/1132св22). Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене\~Конституцією\~та законами України. Відповідно до роз`яснень, викладених в\~постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як зазначено у пункті 53 постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року по справі №821/1841/17, практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Приймаючи вищевикладене, оскільки внаслідок вчинення відповідачем кримінального правопорушення, [PERSON] отримала тілесні ушкодження, до заподіяння їй тілесних ушкоджень [PERSON] мала поганий стан здоров`я та є інвалідом ІІ-ї групи, суд вважає обґрунтованими доводи, що позивач зазнала фізичних та душевних страждань, перенесла емоційний стрес, протиправні дії відповідача призвели до зміни нормального ритму життя позивачки, між протиправними діями відповідача та вказаними наслідками наявний причинно-наслідковий зв`язок, тому позивачка безумовно зазнала моральної шкоди і має право на її відшкодування. Відтак, приймаючи безпосередньо наявність факту завданої позивачеві моральної шкоди, що обумовлена перенесенням [PERSON] фізичного болю та душевних страждань, за наслідком чого вона була змушена змінити звичайний спосіб життя та докладати додаткових зусиль для його відновлення, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають повному задоволенню у розмірі 15 000 грн. Ухвалюючи рішення суду, суд керуються положеннями\~статті 13 ЦПК України, якою встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного СудуОбґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.\~Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, враховуючи звільнення позивачки від сплати судового збору за пред`явленим позовом, стягненню з відповідача на користь держави у відповідності до\~ст. 141 ЦПК України, в межах розміру заявлених вимог, підлягає судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: partial