Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-08 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Курилич М.Я. звернувся до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» (далі - ТДВ «СК «Альфа-Гарант») про відшкодування шкоди. Згідно із заявленими вимогами представник позивача просить суд стягнути з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 68 684,50 грн та компенсацію моральної шкоди у розмірі 3 434,23 грн. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 04 листопада 2020 року відбулась ДТП за участю автомобіля Volkswagen Polo, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] в районі будинку [ADDRESS] , [PERSON] виїхав на нерегульований пішохідний перехід, де здійснив наїзд на пішохода [PERSON] . За фактом ДТП було відкрито кримінальне провадження, відомості про яке внесено до ЄДР за №12020100040005854. Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 25 серпня 2021 року у справі №755/3957/21 [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, призначено покарання у виді трьох років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 34 448,00 грн та компенсацію моральної шкоду в розмірі 420 000,00 грн. Згідно з висновком судово-медичної експертизи №042-111-2021 від 19 лютого 2021 року потерпілий [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження. Представник позивача зазначає, що 11 жовтня 2021 року та 15 жовтня 2021 року позивач перебував на стаціонарному обстежені і лікуванні у відділені (клініці) щелепно-лицевої хірургії та стоматології, був госпіталізований з метою чергового операційного втручання, у зв`язку з наявними МСКТ консолідованим переломом правового вилице-орбітального комплексу зі зміщенням. 12 жовтня 2021 року проведена операція: відкрита репозиція уламків, металоостеосинтез. Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки Volkswagen Polo, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] , на дату дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ТДВ «СК «Альфа-Гарант», поліс №156008030. Представник позивача зазначає, що 20 червня 2022 року [PERSON] звернувся до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» із заявою про виплату страхового відшкодування за полісом №156008030, в якій просив відшкодувати матеріальну шкоду в розмірі 68 684,50 грн, з яких: 34 448,00 грн - невідшкодована обвинуваченим матеріальна шкода, визначена вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 25 серпня 2021 року у справі № 755/3957/21, і 34 236,50 грн - шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого. Також позивач на підставі ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» просив відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, а саме 3 434,23 грн. З приводу вказаної заяви між сторонами провадилось листування. Вироком Київського апеляційного суду від 19 січня 2023 року вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 25 серпня 2021 року щодо [PERSON] в частині призначеного покарання скасовано, ухвалено новий вирок, яким [PERSON] призначено покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. В порядку ч.2 ст.404 КПК України вирок суду в частині рішення про стягнення з [PERSON] на користь потерпілого [PERSON] матеріальної шкоди скасовано та в задоволені цивільного позову в цій частині відмовлено. В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін. Представник позивача вказує на те, що судом зроблено висновок, що з огляду на те, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Volkswagen Polo, реєстраційний номер [NUMBER] , була застрахована на момент ДТП за участю [PERSON] та пішохода [PERSON] , то обов`язок з виплати потерпілому матеріального відшкодування повинен нести страховик ТДВ «СК «Альфа-Гарант» у межах ліміту страхового відшкодування. Листом від 30 січня 2023 року адвокат позивача Курилич М.Я. повідомив про винесення 19 січня 2023 року Київським апеляційним судом у справі №755/3957/21 вироку та додав належним чином засвідчену копію вироку. Проте звернення про виплату страхового відшкодування залишено без відповіді. На адвокатський запит представника позивача про надання інформації про стан розгляду справи відповідач повідомив про необхідність подання додаткових документів і нової заяви про виплату страхового відшкодування. Вказані вимоги відповідача були виконані позивачем, проте відповідач виплату страхового відшкодування не здійснив, що стало підставою для звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права на отримання страхового відшкодування. За таких обставин представник позивача просить суд стягнути з відповідача на користь позивача: матеріальну шкоду в розмірі 68 684,50 грн, з яких: 34 448,00 грн - невідшкодована обвинуваченим матеріальна шкода (визначена вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 25 вересня 2021 року у справі № 755/3957/21; апеляційний суд у вказаній справі встановив обов`язок з виплати потерпілому матеріального відшкодування страховиком ТДВ «СК «Альфа-Гарант» у межах ліміту страхового відшкодування) та 34 236,50 грн - шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого після винесення вироку суду, а також компенсацію моральної шкоди у розмірі 3 434,23 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 19 травня 2023 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 68-70). 04 липня 2023 року ТДВ «СК «Альфа-Гарант» через представника Білинову А.В. подало відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» у повному обсязі. Відзив мотивований тим, що до позову не надано доказів на підтвердження того, що в медичному закладі, в якому було здійснено лікування потерпілого, були відсутні необхідні лікарські засоби, медичні препарати для лікування. Позивачем не надано доказів того, що придбання цих засобів на суму 68 684,50 грн було необхідним і без них медична допомога не була б надана. Відповідно до статті 49 Конституції України медична допомога надається безоплатно, тому позивач не повинен був робити жодних витрат. Відповідач вважає, що в матеріалах справи має бути довідка закладу охорони здоров`я про те, що позивачу відмовлено у наданні вказаних у чеках ліків, лікарських засобів тощо та довідка про те, що лікарська установа не має відповідних медичних засобів для лікування позивача. Крім того, відсутні лікарські призначення в медичній документації на придбання більшості медичних засобів, вказаних у чеках. Відповідач зазначає, що позивач надав копії чеків та квитанцій, у яких нерозбірливо вказані назви препаратів. ТДВ «СК «Альфа-Гарант» вважає, що обґрунтованою сумою витрат на лікування, яка підлягає відшкодуванню, є 37 003,15 грн. Розмір компенсації моральної шкоди становить 1 850,16 грн. У висновку експертизи № 042-111-2021 від 19 лютого 2020 року, проведеної в рамках кримінальної справи, не підтверджено причинно-наслідковий зв`язок діагнозу з настанням ДТП. Листами № 12/814 від 20 лютого 2023 року та № 12/1842 від 28 квітня 2023 року ТДВ «СК «Альфа-Гарант» просило представника позивача надати належні документи, перелік яких передбачений пунктом 35.2. статті 35 Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на що не було надано жодної відповіді. Відповідач зазначає, що обсяг відповідальності страховика за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, на відміну від особи, яка завдала шкоди, обмежений нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». ТДВ «СК «Альфа-Гарант» також вказує про відсутність порушення відповідачем прав позивача, відсутність вироку, який набрав законної сили, про притягнення винуватця у ДТП до кримінальної відповідальності. (а.с.72-77) 17 липня 2023 року [PERSON] через представника - адвоката Курилич М.Я. подав відповідь на відзив, в якій зазначає про обов`язок страхової компанії виплатити страхове відшкодування потерпілій особі. Позивач звертає увагу, що на підставі статті 206 ЦПК України відповідач визнає позовні вимоги у розмірі 37 003,15 грн. Висновком судово-медичної експертизи № 042-111-2021 від 19 лютого 2021 року встановлено, що: «характер та морфологія виявленого тілесного ушкодження, відомі часові дані, свідчить про те, що комплекс ушкоджень у ділянці голови утворився внаслідок ударної дії тупих твердих предметів, можливо, можливо, внаслідок автомобільної травми - зіткнення автомобіля (який рухався) з пішоходом, який у момент первинного контакту перебував у вертикальному або наближеному до нього положенні». Із заявою про виплату страхового відшкодування позивач звернувся 20 червня 2022 року, проте відповідач вчиняє дії щодо подальшого беззмістовного листування з потерпілим задля уникнення здійснення виплати страхового відшкодування і такі дії відповідала суперечать меті інституту страхування. Посилання відповідача на безкоштовність медицини спростовуються об`єктивним бажанням жити потерпілої особи, на яку здійснили наїзд на пішохідному переході, яка отримала безліч тілесних ушкоджень та, перебуваючи в реанімації 04 листопада 2020 року, не отримала довідку закладу охорони здоров`я про відмову у наданні ліків. (а.с.87-88) Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадженням, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та прийняті судом, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом установлено, що 24 листопада 2020 року відбулась ДТП за участю автомобіля Volkswagen Polo, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] у районі будинку [ADDRESS] . [PERSON] виїхав на нерегульований пішохідний перехід, де здійснив наїзд на пішохода [PERSON] . За фактом дорожньо-транспортної пригоди було відкрито кримінальне провадження, відомості про яке внесено до ЄДР за №12020100040005854. Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2021 року у справі № 755/3957/21 [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами. Цивільний позов [PERSON] задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 34 448,00 грн та компенсацію моральної шкоди в розмірі 420 000,00 грн (а.с. 31-33). Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2021 року встановлено, що: [PERSON] порушив правила дорожнього руху, керуючи транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України». Вироком Київського апеляційного суду від 19 січня 2023 року вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2021 року щодо [PERSON] в частині призначеного покарання скасовано. Ухвалено новий вирок, яким [PERSON] призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки. У порядку ч. 2 ст. 404 КПК України вирок суду в частині рішення про стягнення з [PERSON] на користь потерпілого [PERSON] матеріальної шкоди скасовано та у задоволенні цивільного позову у цій частині відмовлено. В іншій частині вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2021 року залишено без змін (а.с. 23-30). У вироці Київського апеляційного суду від 19 січня 2023 року зазначено, що: «з огляду на те, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Volkswagen Polo» державний номерний знак [NUMBER] , була застрахована на момент дорожньо-транспортної пригоди за участю [PERSON] та пішохода [PERSON] , то обов`язок з виплати потерпілому матеріального відшкодування повинен нести страховик ТДВ СК «Альфа-Гарант» в межах ліміту страхового відшкодування. У зв`язку із чим рішення суду першої інстанції про необхідність стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди є неправильним. За наведених підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що вирок суду першої інстанції в частині стягнення з [PERSON] на користь потерпілого [PERSON] матеріальної шкоди в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України слід скасувати, а в задоволенні цивільного позову в цій частині - відмовити». У вироці Київського апеляційного суду від 19 січня 2023 року також вказано, що: «висновки суду про доведеність винуватості [PERSON] у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому [PERSON] тяжке тілесне ушкодження, які ніким з учасників судового розгляду не оспорювалися». Згідно з висновком експерта № 042-111-2021 від 19 лютого 2021 року, складеним Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи, потерпілий [PERSON] у результаті ДТП отримав тяжкі тілесні ушкодження (а.с. 12-15). У квітні 2021 року [PERSON] звернувся до [PERSON] у кримінальному провадженні із цивільним позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, до якого були додані оригінали чеків (а.с. 9-11). [PERSON] надав копії фіскальних чеків на підтвердження понесення витрат на лікування та придбання лікарських засобів у розмірі 34 448,00 грн (а.с. 16-22). Відповідно до розрахунку вартості лікування хворого Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» від 13 жовтня 2021 року вартість лікування [PERSON] за період 11-15 жовтня 2021 року становить 13 936,50 грн (а.с. 34-35). [PERSON] поніс витрати у ТОВ «Окуляр» за: консультацію та огляд лікарем офтальмологом у розмірі 950,00 грн (а.с. 36); хірургічне лікування косоокості - 18 500 грн (а.с. 38), що підтверджується розрахунками вартості послуг. Також [PERSON] сплатив 850,00 грн за послуги з мультизрізової спіральної комп`ютерної томографії у медичному діагностичному центрі «Лівобережний» (а.с. 37). Листом № 12/901 від 02 червня 2022 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» повідомило, що автомобіль Volkswagen Polo, реєстраційний номер [NUMBER] , на дату ДТП був забезпечений полісом ОСЦПВНТЗ в ТДВ «СК «Альфа-Гарант» № 156008030, який має ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю - 260 000,00 грн (а.с. 39). 23 червня 2022 року [PERSON] звернувся до ТДВ «СК «Альфа-Гарант» із заявою про виплату страхового відшкодування за полісом №156008030, в якій просив відшкодувати матеріальну шкоду в розмірі 68 684,50 грн, із яких: 34 448,00 грн - невідшкодована обвинуваченим матеріальна шкода, яка визначена вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 25 серпня 2021 року у справі №755/3957/21, та 34 236,50 грн - шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого після винесення вироку суду. Також на підставі ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» [PERSON] просив відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, а саме 3 434,23 грн. До заяви позивач додав копії вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2021 року у справі №755/3957/21 і медичних довідок на 4 аркушах (а.с. 40-42). Листом від 11 липня 2022 року ТДВ «СК «Альфа-Гарант» повідомило про необхідність надати оригінал, або належним чином засвідчені копії наступних документів: медичні виписки, довідки, епікризи тощо, виданих медичним закладом, в якому проходило лікування, із детальним зазначенням призначених медикаментів та лікарських засобів (найменування препаратів, кількість, кратність прийому); засвідчену копію висновку судово-медичного експерта щодо обстеження [PERSON] (а.с. 43). 17 серпня 2022 року [PERSON] звернувся до відповідача із заявою, в якій зазначив, що наслідком ДТП, яка сталась 24 листопада 2020 року, є триваюче лікування (у тому числі хірургічне) та триваючі моральні страждання. До заяви про виплату страхового відшкодування надав копії документів про витрати, пов`язані з діагностикою та лікуванням у закладах охорони здоров`я після ухвалення вироку суду, а саме: за період 11 жовтня 2021 року - 15 жовтня 2021 року у розмірі 13 936,50 грн (лікування); 13 грудня 2021 року у розмірі 950 грн (огляд); 14 січня 2022 року у розмірі 850,00 грн (комп`ютерна томографія); 24 січня 2022 року у розмірі 18 500 грн (лікування). Оригінали доданих документів наявні в матеріалах кримінальної справи № 755/3957/21. До цієї заяви [PERSON] додав: копію цивільного позову у справі № 755/3957/21 на 3 арк.; копію висновку соціально-психологічного дослідження № 15-03-21 моральної шкоди позивача на 9 арк.; копії чеків на 7 арк.; копію висновку експерта № 042-111-2021 на 4 арк. (а.с. 44-45). 23 вересня 2022 року адвокат Курилич М. Я. в інтересах [PERSON] звернувся із адвокатським запитом № 2 до ТДВ «СК «Альфа-Гарант», у якому просив надати інформацію щодо стану розгляду страхової справи за полісом ТДВ «СК «Альфа-Гарант» № 156008030 (а.с. 46). Листом № 12/2249 від 29 вересня 2022 року ТДВ «СК «Альфа-Гарант» повідомило адвоката Курилича М.Я. про те, що товариству не надано паспорт громадянина України чи інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа [PERSON] , а також довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номеру платника податку. Крім того, відповідач зазначив, що матеріали справи щодо ДТП, яка сталася 24 листопада 2020 року, направлені до апеляційного суду (а.с. 47). 21 жовтня 2022 року адвокат Курилич М. Я. в інтересах [PERSON] звернувся із листом до ТДВ «СК «Альфа-Гарант», у якому повідомив, що вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2021 року у справі № 755/3957/21 у частині вирішення цивільного позову [PERSON] набрав законної сили, в апеляційному порядку прокурором не оскаржений. До листа додано копію апеляційної скарги на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2021 року у справі № 755/3957/21 (а.с. 48, 49). 14 жовтня 2022 року адвокат Курилич М. Я. в інтересах [PERSON] звернувся із адвокатським запитом № 3 до ТДВ «СК «Альфа-Гарант», у якому просив надати інформацію: чи повідомлявся [PERSON] про необхідність подання документів, вказаних у відповіді ТДВ СК «Альфа-Гарант» (вих. № 12/2249 від 29 вересня 2022 року); чи повідомлявся [PERSON] про неможливість розгляду страхової справи за полісом ТДВ СК «Альфа-Гарант» №156008030 у зв`язку відсутністю в матеріалах справи документів, які посвідчують особу [PERSON] та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера платника податку; чи повідомлявся [PERSON] про припинення розгляду страхової справи за полісом ТДВ «СК «Альфа-Гарант» № 156008030? (а.с. 50). Листом № 12/3228 від 06 грудня 2022 року ТДВ «СК «Альфа-Гарант» повідомило адвоката Курилича М.Я. про те, що згідно з інформацією реєстру судових засідань кримінальна справа № 755/3957/21 направлена до апеляційного суду. Строк для прийняття відповідного рішення за цією подією припиняється до дати, коли страховику стане відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили (а.с. 51). 31 січня 2023 року адвокат Курилич М. Я. в інтересах [PERSON] звернувся із листом до ТДВ «СК «Альфа-Гарант», у якому повідомив, що 19 січня 2023 року Київський апеляційний суд у справі №755/3957/21 постановив вирок, копія якого додана до листа. Також до листа долучено копії паспорта та ідентифікаційного кода потерпілого [PERSON] (а.с. 52, 53). 11 лютого 2023 року адвокат Курилич М. Я. в інтересах [PERSON] звернувся з адвокатським запитом № 4 до ТДВ «СК «Альфа-Гарант», у якому просив надати інформацію щодо стану розгляду страхової справи за полісом ТДВ «СК «Альфа-Гарант» № 156008030 (а.с. 54, 55). Листом №12/814 від 20 лютого 2023 року ТДВ «СК «Альфа-Гарант» просило надати оригінали або належним чином засвідчені копії медичних виписок, довідок, епікризів тощо, виданих медичним закладом, у якому потерпілий проходив лікування, із детальним зазначенням призначених медичних діагностик, медикаментів та лікарських засобів (найменування препаратів, кількість, кратність прийому) та фіскальних, товарних чеків на придбання призначених медикаментів і проведених медичних досліджень за період із 24 листопада 2020 року до 01 лютого 2021 року. У листі також повідомлено, що наданий вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2021 року та вирок Київського апеляційного суду від 19 січня 2023 року не засвідчені належним чином. Оскільки справа розглянута Київським апеляційним судом та ухвалено новий вирок у справі, страхова компанія зазначила про необхідність подачі нової заяви про виплату страхового відшкодування із зазначенням банківських реквізитів потерпілого (а.с. 56). 31 березня 2023 року адвокат Курилич М. Я. в інтересах [PERSON] звернувся із заявою № 5 до ТДВ «СК «Альфа-Гарант», у якій просив розглянути заяву [PERSON] від 20 червня 2022 року про виплату страхового відшкодування за полісом № 156008030 та прийняти рішення. У заяві зазначено, що [PERSON] надав страховій компанії докази, які підтверджують розмір завданої шкоди, причиненої ДТП. До заяви додав належним чином засвідчену копію вироку Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2023 року (а.с. 57-63). Листом № 12/1842 від 28 квітня 2023 року ТДВ «СК «Альфа-Гарант» повідомило, що надані копії чеків поганої якості, тому товариство повторно просить надати оригінали або належним чином засвідчені копії медичних виписок, довідок, епікризів тощо, виданих медичним закладом, у якому потерпілий проходив лікування, із детальним зазначенням призначених медичних діагностик, медикаментів і лікарських засобів (найменування препаратів, кількість, кратність прийому) та фіскальних, товарних чеків на придбання призначених медикаментів і проведених медичних досліджень за період з 24 листопада 2020 року до 01 лютого 2021 року. Крім того, ТДВ «СК «Альфа-Гарант» рекомендувало звернутися до експерта [PERSON] , який провів експертизу, та надати документи, які не були надані для проведення цієї експертизи для можливості надання судово-медичної оцінки діагнозів, які були встановлені [PERSON] під час його стаціонарного лікування (а.с. 80, 81). Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20)). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див.: постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, визначені у статті 1187 ЦК України. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частини перша, друга статті 1166 ЦК України). Згідно із частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо (частина перша статті 1195 ЦК України). Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. Підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність морально шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України). Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо боржник - особа, яка завдала шкоди. Така особа, відповідно до статті 1192 ЦК України, має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні у межах ліміту відповідальності страховика (страхової суми) є страховик завдавача шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (пункт 35), від 3 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к, від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (пункт 96)). Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (див.: п. 104 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20). Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (стаття 1194 ЦК України). Страхова виплата (страхове відшкодування) - грошові кошти, що виплачуються страховиком у разі настання страхового випадку відповідно до умов договору страхування та/або законодавства (п. 50 ч. 1. ст. 1 Закону України «Про страхування»). У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). За змістом статті 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого. У частині першій статті 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я. Таким чином, обов`язком страховика є відшкодування потерпілому шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого, у межах страхового відшкодування. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України). Страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю (стаття 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року в справі № 753/15095/17 (провадження № 61-16500св20) вказано, що у разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 234/16272/15-ц (провадження № 61-31395сво18) зазначено, що «відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року у справі № 336/2892/18 (провадження № 61-15830св19) зазначено: «відповідно до частини п`ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Отже, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягнутому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди. Під умислом потерпілого необхідно розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди. Подібні правові висновки сформульовані Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18)». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) відступила від правового висновку Верховного Суду України, наведеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, та зазначила, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) зроблено висновок, що «стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність». Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)). Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акту (див.: постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19) зазначено, що «преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень». Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України). Диспозитивність - один з базових принципів судочинства,

Outcome: approved