Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради (далі - ССД по Слобідському району ДССД ХМР) в якій просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він проживав сім`єю без укладання шлюбу з відповідачем [PERSON] у належній їй частині квартири [ADDRESS] до вересня 2021 року та має спільну з відповідачем дитину - сина [PERSON] , [INFO] . У вересні 2021 року відповідач повідомила позивачу, що у неї стосунки з іншим чоловіком, спільне проживання з позивачем надалі неможливе та наказала залишити її квартиру. З того часу позивач проживає у належній йому та його матері [PERSON] квартирі [ADDRESS] . Позивач постійно спілкувався з сином, який проживав з відповідачем. При цьому відповідач передавала сина, перебуваючи у нетверезому стані. В черговий раз, у березні 2022 року, коли відповідач, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння передала сина позивачу для спілкування, він вирішив не повертати сина. З того часу син проживає з позивачем та його марір`ю. Відповідач на поверненні сина не наполягала, іноді приходила спілкуватись з ним, іноді забирала на 1-2 дні, іноді телефонувала позивачу та цікавилась сином. З часом відповідач все рідше цікавиться сином, та протягом останнього місяця вона жодного разу не приходила до сина та не телефонувала позивачу. Також, позивач зазначив, що відповідач понад рік не проявляє належного інтересу до фізичного та духовного розвитку сина, його внутрішнього світу, не приймає участі у його вихованні та формуванні його свідомості. Враховуючи вищевикладене, позивач був вимушений звернутися до суду із позовом. 30.05.2023 року відповідач [PERSON] надала до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини у якій вона просить визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] разом з його матір`ю - [PERSON] за місцем її проживання, за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування зустрічної позовної заяви відповідач [PERSON] зазначила, що з 2018 року по 2021 рік вони проживали з [PERSON] , та від спільного життя мають дитину - [PERSON] , [INFO] . Після розлучення у них з позивачем виникли розбіжності щодо виховання сина. Пізніше позивач забрав дитину до себе. Також, вказала, що 15.04.2023 року вона придбала кімнату [ADDRESS] , та 05.05.2023 року вона уклала шлюб та змінила прізвище на « [PERSON] ». Вона зверталася до Служби у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради з метою повернення її дитини, однак їй було запропоновано звернутися з відповідним позовом до суду. Враховуючи вищевикладене, відповідач була вимушена звернутися до суду із зустрічним позовом. Ухвалою Комінтернівського районного суд м. Харкова від 11.04.2023 року по вищевказаній справі відкрито провадження, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Крім того, ухвалою Комінтернівського районного суд м. Харкова від 13.06.2023 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про позбавлення батьківських прав, об`єднавши в одне провадження. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та пояснив, що [INFO] у нього з відповідачем народилась дитина [PERSON] , та коли дитині виповнився один рік почала постійно проживати окремо. Разом з відповідачем вони проживала поки дитині не виповнилось 10 місяців, та потім відповідач повідомила його, що хоче розлучитися. До досягнення дитиною 10 місяців він постійно працював та надавав матеріальну допомогу на її утримання. Після того, як вони почали проживати з відповідачем окремо, він бачився з дитиною кожні вихідні. Також, вказав, що коли сину виповнилось один рік він почав брати його до себе додому, та пізніше син почав постійно проживати з ним. Відповідач іноді провідувала дитину, та іноді траплялись випадки, коли вона не забирала дитину у визначений ними час. Неодноразово були випадки, що вони з [PERSON] домовлялися про те, що вона забирає сина на декілька днів, однак пізніше телефонувала до нього та просила забрати дитину раніше через термінові справи. Та коли він приїхав до неї додому, тому побачив, що [PERSON] не було вдома., їх дитина знаходилася разом з подругою [PERSON] , яка мала ознаки похмілля, в приміщенні де вони знаходились скрізь були розкидані пляшки з-під алкогольних напоїв. Пояснив, що через поведінку матері дитини, яка не виявляє турботу про їх спільного сина та не належним чином впливає на розвиток [PERSON], він прийняв рішення не надавати відповідачці можливості спілкуватися з сином до прийняття рішення у справі. Зазначив, що проти задоволення зустрічної позовної заяви заперечує в повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та, посилаючись на обставини викладені у позові, просив їх задовольнити. Проти задоволення зустрічної позовної заяви заперечував в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала та пояснила, що з березня 2022 року вона почала працювати в 22-й лікарні, та вона повідомила позивача, що має бажання бачитись з дитиною. У зв`язку з тим, що вона працювала, то саме з березня 2022 року вона не мала можливості бачитись з дитиною. Також, вказала, що іноді вона гуляла з сином, але згодом [PERSON] перестав надавати їх можливость бачитися з сином. Пояснила, що зверталась до Служби у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради з метою повернення її дитини, однак їй було запропоновано звернутися з відповідним позовом до суду. Також пояснила, що на даний час не має самостійного джерела доходу та перебуває на утриманні у чоловіка. Також, зазначила, що підтримує зустрічну позовну заяву в повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] підтримав зустрічні позовні вимоги та, посилаючись на обставини викладені у зустрічному позові, просив їх задовольнити. Проти задоволення первісної позовної заяви заперечував в повному обсязі. У судове засідання представник третьої особи Служби у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду було направлено письмові пояснення директора Департаменту служб у справах дітей [PERSON] від 14.11.2023 року , в яких зазначив, що не підтримує позовні вимоги [PERSON] у зв`язку з відсутністю доказів щодо неналежного виконання [PERSON] бітьківських обов`язків одо малолітнього сина. Також зазначив, що позовні вимоги за зустрічним позовом щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю також не підтримує у зв`язку з відсутністю самостійного доходу у матері дитини у відповідності до вимог ч. 2 ст. 161 СК України. Просив розгляд зазначеної справи проводити за його відсутністі. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 26.09.2020 року (а.с. 12). З свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] від 05.05.2023 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстрували шлюб 05.05.2023 року, актовий запис № 787. Після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини « [PERSON] » (а.с. 42). Згідно до витягу з Державного реєстру речових прав № 329268979 від 15.04.2023 року вбачається, що [PERSON] на праві власності належить кімната загальною площею 21,9 кв.м., житловою площею 16,9 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 150, виданий 15.04.2023 року, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поддубна Ю.В. (а.с. 46). Відповідно до довідки Комунального некомерційного підприємства «Міська дитяча поліклініка № 1» Харківської міської ради № 473 від 03.04.2023 року [PERSON] , [INFO] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] перебуває під наглядом фахівців КНП «МДП № 1» ХМР з народження. Станом здоров`я дитини та відвідуванням поліклініки займається батько, [PERSON] , [INFO] . Мати дитини з питань, що стосуються здоров`я сина не зверталась(а.с. 15). Відповідно до висновку Департаменту управління служб у справах дітей Харківської міської ради № 396 від 14.11.2023 року, питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] та щодо доцільності визначення місця проживання малолітної дитини разом з матір`ю було розглянуто на засіданні Комісії з питань з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Харківської міської ради. Виходячи з інтересів дитини Департамент служб, який діє від імені органу опіки та піклування, вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] та вважає за недоцільне визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, [PERSON] у зв`язку з ненаданням [PERSON] інформації щодо наявного самостійного доходу (а.с. 76-77). Під час судового розгляду вказаної цивільної справи в судовому засіданні були допитані свідки. Так, допитаний в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснила суду, що вона знає позивача з народження, а [PERSON] з 19.08.2018 року. Їх спільна дитина [PERSON] з 2021 року мешкає разом з батьком, який повністю опікується дитиною. Вказане почалось після того як одного разу [PERSON] привезла дитину до позивача, і попросила щоб дитина залишилась на тиждень, після чого він залишився проживати з батьком постійно. Пояснила, що позивач та відповідач проживали разом близько одного року в квартирі [PERSON] , потім в липні 2021 року вони розійшлись та почали мешкати окремо. З моменту мешкання дитини разом з батьком, а [PERSON] інколи брала дитину до себе на 2-3 дні. Також, вказала, що їй не відомо про чинення перешкод [PERSON] у побаченнях матері з сином. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він знайомий зі сторонами по справі, позивач є його другом, а [PERSON] його колишня дівчина. Близько 3-4 років тому сторони мешкали разом та у них народилась дитина. Спільна дитина сторін мешкає на теперішній час разом з позивачем, який забрав її до себе в березні 2022 року. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснила, що позивач є її племінником. У сторін є спільна дитина - [PERSON] . До 2022 року дитина мешкала по черзі з кожним із батьків. На даний час [PERSON] постійно проживає та повністю забезпечуються батьком, а в свою чергу матір не цікавиться дитиною. Також, вказала, що їй не відомо про факти того, що позивач не надав можливість відповідачу бачитись з дитиною. Зазначила, що одного разу передавала [PERSON] та від неї було чутно запах алкоголю. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] є його племінником та мешкає у сусідній квартирі з [PERSON] . Відповідача він знає, як колишню цивільну дружину позивача. 06.09.2023 року він бачив її, коли вона приходила до сина. У період з 2018 року по 2019 рік сторони мешкали разом, та у 2020 році у них народився спільний син [PERSON] , після чого вони мешкали разом близько 6 місяців, після чого розлучилися. Він не бачив [PERSON] за місцем мешкання дитини. Йому відомо, що одного разу між батьками була домовленість, що [PERSON] забирає [PERSON] до себе на декілька днів та дитину відвозили до матері, але через два дні вона повідомила батька про те, що потрібно забрати дитину. Про перешкоди у спілкуванні [PERSON] з дитиною йому не відомо. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] є її колишньою подругою, а [PERSON] вона знає близько 5 років. Сторона мешкали разом у квартирі [PERSON] та у них народився спільний син [PERSON] . В подальшосу вони почали проживати окремо. З 2021 року [PERSON] почала вживати алкогольні напої, не зважала на необхідність догляду за дитиною, у зв`язку з чим позивач забирав сина до себе додому та з початку війни дитина почала мешкати з батьком. До цієї події їй відомо, що [PERSON] просила забрати дитину, оскільки хотіла відпочити. Одного разу вона була свідком того, що [PERSON] пообіцяла забрати дитину, а потім зателефонувала і зазначила, що не може забрати дитину. Також, їй відомо, що коли позивач працює на СТО дитина знаходиться з бабусею. Крім того, пояснила, що вона перебувала у відносинах з позивачем, а тому вона часто була свідком їх спілкування з [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знайома зі сторонами, та є хрещеною їх спільної дитини. З [PERSON] вона познайомилась у студентські роки у 2017 році, однак з травня 2023 року вони припинили спілкування. З [PERSON] вона познайомилась у 2018 році, в цей же час він почав відносини з відповідачем. У 2020 році у сторін народилась спільна дитина - [PERSON] . [PERSON] біла чудовою матір`ю допоки дитині не виповнилось 6 місяців, після чого вона почала вживати алкогольні напої, з початку не дуже часто, а з 2022 року постійно. Після розлучення сторін, а саме з 2022 року, дитина почала мешкати з батьком, в свою чергу [PERSON] зазначила, що у неї не вистачає коштів на утримання дитини, хоча її співмешканець пропонував надати матеріальну допомогу. Також, зазначила, що їй відомо про нестабільний психологічний стан [PERSON] та у 2022 році остання скоїла спробу самогубства. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є сусідкою позивача, та відповідача знає з 2019 року. Також, вказала, що їх спільна дитина [PERSON] мешкає разом з батьком, з моменту розлучення батьків. Після початку війни вона бачила, як [PERSON] гуляла з коляскою на вулиці. Окрім того, вказала, що позивач працює на СТО, та коли він працює, дитина знаходиться з його матір`ю або з тіткою [PERSON] . Свідком сварок між сторонами з приводу дитини вона не була. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що позивач є його другом, а відповідач колишньою цивільною дружиною. Йому відомо, що позивач і відповідач мешкали в цивільному шлюбі, від якого у 2020 році у них народилась спільна дитина. В 2021 році він почав проживати разом з сторонами у квартирі [PERSON] , та у нього з [PERSON] почався роман , про який не було відомо [PERSON] . У 2022 році сторони розлучились та він почав мешкати разом з [PERSON] однією сім`єю, та їх син [PERSON] також мешкала разом з ними. Після початку війни позивач почав частіше забирати дитину, а [PERSON] почала зловживати спиртними напоями. Також вказав, що після закінчення відносин з позивачем [PERSON] декілька місяців опіклувалася дитиною. В подальшому вона втратила інтерес до дитини, та [PERSON] іноді був не доглянутий та голодний, в цей час він піклувався про [PERSON]. В подальшому [PERSON] почав постійно проживати з [PERSON] . Він запитував відповідача, чому вона не бачиться частіше з дитиною на що вона нічого не відповідала. Крім того, вказав, що інколи він чув розмови [PERSON] з позивачем, в яких останній пропонував приїхати їй та побачитись з дитиною, вона відмовлялась. Щодо буд-яких перешкод відповідача у спілкуванні з дитиною йому не відомо. Також, з ними мешкала бабуся [PERSON] , яка хворіла та потребувала догляду. Окрім того, пояснив, що він мешкав з [PERSON] близько одного року. Вона працювала в 22 лікарні, та почала вживати алкогольні напої майже кожен день. На теперішній час вони не підтримують відносини. Під час додаткового допиту свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що в його присутності у вересні 2022 року в приміщенні квартири [PERSON] вчинила спробу самогубства. Він знаходився в сусідній кімнаті та почув голосний звук, та коли зайшов в кімнату, то побачив її з мотузкою на шиї, вона намагалася повіситися на люстрі, однак люстра не витримала та обірвалася, при цьому вона перебувала у стані алкогольного сп`яніння, та внаслідок своїх дій отримала порізи від осколків. При спілкуванні вона не заперечувала спроби самогубства, але пояснити чітко причини такої поведінки не могла. Іноді в розмовах [PERSON] зазначала, що не хоче жити, і що її кличе до себе її померла мати. Також пояснив, що одного разу повернувся додому та побачив у [PERSON] на на руках порізи. На його запитання вона пояснила, що коли вона спричиняє собі пошкодження, то почувається краще та не хоче жити. Свідок вказав, що у викладений відрізок часу відповідач вживала алкогольні напої та її психічний стан був нестабільний. Також свідок пояснив, що йому не відомо про перешкоди з боку позивача щодо спілкування з дитиною. Допитаний в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснив суду, що відповідач є його дружиною, на теперішній час він працює та має можливість утримувати сім`ю. [PERSON] постійно згадає про сина та сумує за ним. Вони уклали шлюб 05.06.2023 року та разом мешкають близько одного року, з вересня 2022 року. У зазначений час дитина вже не проживала з відповідачем, а мешкала разом з батьком. На теперішній час [PERSON] не працює, до цього працювала в лікарні. Також, вказав, що [PERSON] іноді забирає сина, однак частіше бачитись з нею їй не дозволяє батько дитини. З приводу вживання алкоголю відповідачем, вказав, що [PERSON] іноді вживає алкогольні напої, переважно у вихідні або святкові дні, але не зловживає алкоголем. Він не заперечує проти проживання [PERSON] разом з ними. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що знайомий зі сторонами по справі близько 6 років, йому відомо, що позивач та відповідач деякий час мешкала разом та були у добрих відносинах. В 2021 році у сторін народилась дитина, та після розлучення деякий час [PERSON] мешкав разом з матір`ю. З літа 2021 відповідач почала працювати у інфекційній лікарні, та позивач поставив умову, що дитина не може мешкати разом з нею оскільки може захворіти на інфекційне захворювання. Також, вказав, що сторони досягли домовленості, що дитини мешкає разом з батьком, а вихідні дні проводить з матір`ю. Зі слів [PERSON] йому відомо, що [PERSON] не дає їй можливості бачитися з дитино. [PERSON] зверталась до дільничного з приводу не надання можливості їй бачитись з дитиною,. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона знайома зі сторонами по справі. З [PERSON] вона знайома близько 6 років, яка буває у неї в гостях, та раніше допомагала доглядати за матір`ю, яка хворіє. Також, вказала, що їй відомо, що у сторін народилась дитина. До початку війни дитина мешкала разом з матір`ю, яка не перешкоджала бачитись батьку з нею. Зі слів [PERSON] їй відомо, що коли вона почала працювати, то у них з позивачем була домовленість про те, що дитини буде мешкати з батьком. В свою чергу [PERSON] буде забирати дитину, коли буде у неї час. Однак, позивач порушив обіцянку, та не надає можливості бачитись з дитиною. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Положеннями частин 1,4 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16, 17 постанови від 30 березня 2007 року № «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків можливе лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх обов`язків з незалежних від неї причин. Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Отже, за змістом п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України та зазначених вище роз`яснень Пленуму Верховного Суду України позбавлення батьківських прав можливе лише у разі винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов`язками. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що під час судового розгляду справи не було достовірно встановлено наявність винної поведінки [PERSON] та нехтування нею своїх обов`язків відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Як встановлено судом під час розгляду справи, [PERSON] періодично виявляє інтерес до дитини, її життя та іноді зустрічається з малолітнім сином та на час розгляду справи має обмежені можливості у спілкуванні з сином через напружені відносини з позивачем [PERSON] , які виникли на грунті конфлікту щодо участі у матері у вихованні дитини. Вказане також узгоджується з висновком Департаменту управління служб у справах дітей Харківської міської ради № 396 від 14.11.2023 року, в якому зазначено про недоцільне позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] задоволенню не підлягають. Щодо зустрічного позову [PERSON] про визначення місця проживання дитини суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Частиною 1 ст. 161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. В постанові Верховного Суду від 22.04.2019 у справі №204/6905/17 зазначено, що тлумачення статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. За статтею 9 Конвенції дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. При цьому суд також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зіст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини. Судом встановлено, що на час розгляду справи сторони у справі тривалий час проживають окремо, їх спільна дитина - [PERSON] тривалий час проживає разом з батьком [PERSON] . Також суд враховує надані позивачем докази про матеріально-побутові умови проживання, можливість позивача створити дитині умови для виховання і розвитку, виконання ним своїх батьківських обов`язків та враховує той факт, що на час розгляду справи [PERSON] не має самостійного джерела доходу та не працевлаштована. У зв`язку з викладеним, та з врахуванням висновку Департаменту управління служб у справах дітей Харківської міської ради № 396 від 14.11.2023 року, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] разом з його матір`ю [PERSON] за місцем її проживання. При цьому суд зазначає, що батьки мають рівні права і обов`язки щодо виховання та розвитку дитини незалежно від того, що проживають окремо один від одного, беручи до уваги, що місце проживання дитини з одним із батьків не є перешкодою для іншого щодо виконання як обов`язків так і здійснення прав. Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підстві викладеного, суд повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, виходячи в першу чергу з інтересів дитини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги первісного позову про позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітнього [PERSON] та позовні вимоги за зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини з матір`ю не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed