Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

21 березня 2024 року до Міжгірського районного суду Закарпатської області надійшов позов [PERSON] до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач [PERSON] зазначає, що 27.07.1991 року він та відповідачка [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований у виконавчому комітеті Нижньостуденівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, актовий запис № 18, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від спільного проживання у шлюбі мають двох повнолітніх дітей. Позивачка вказує, що сімейне життя між сторонами не склалося. Він виїхав в Чеську Республіку у 2022 році після початку повномасштабної агресії російської федерації проти України, де працював раніше, і прийняв рішення залишитися проживати за кордоном, де у нього постійна робота., натомість дружина не захотіла із ним виїжджати і залишилася в Україні, де вона працює у навчальному закладі. Отже, біля двох років сторони проживають окремо, шлюбні відносини не підтримують, кожний з них живе своїм життям. Позивач вважає, що їх сім`я розпалася остаточно, її збереження вважає за недоцільне, примирення з відповідачкою неможливе. Вказує, що шлюб існує формально, а тому він змушений звернутися до суду з даним позовом про розірвання шлюбу. Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 27 березня 2024 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін по справі. Відповідачці [PERSON] ухвалою суду від 27.03.2024 року було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та протягом п`яти днів - заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. 03.04.2024 року відповідачкою [PERSON] подано до суду письмову заяву про визнання позову, в якій відповідачка зазначає, що позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу вона визнає у повному обсязі, проти розірвання шлюбу з позивачем [PERSON] не заперечує та просить позов задовольнити. Вказуючи про те, що відновлення сімейних відносин між нею та чоловіком неможливе (а.с.19). Згідно із ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Всебічно та повно дослідивши матеріали цивільної справи № 302/338/24, з`ясувавши всі обставини по справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який 27 липня 1991 року був зареєстрований виконавчим комітетом Нижньостуденівської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області та у книзі реєстрації актів зроблено відповідний актовий запис № 18 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , оригінал якого міститься в матеріалах даної справи. Та як вбачається з вказаного свідоцтва, після реєстрації шлюбу дошлюбне прізвище дружини « [PERSON] » змінено на прізвище « [PERSON] ». Від подружнього життя сторони мають повнолітніх дітей. Подружні стосунки між сторонами припинені по причині розбіжностей характерів та різних поглядів на життя, відсутністю взаєморозуміння, що в цілому призвело до втрати почуття любові та довіри один до одного, та припинення шлюбних відносин, у зв`язку з чим позивач звертається до суду з даним позовом про розірвання шлюбу. Чинним законодавством України передбачено право подружжя на розірвання шлюбу за позовом одного із них на підставі рішення суду: зокрема, положеннями ч.2 ст.104, ч.3 ст.105, ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України (далі СК України). Частинами 3,4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ст.111 СК України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, сторони вважають неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов`язати їх прийняти заходи до примирення. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх неповнолітньої дитини, що мають істотне значення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи вищенаведені законодавчі норми, виходячи з принципів об`єктивності, розумності, справедливості та доцільності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі та суд приходить до висновку, що дана сім`я розпалася остаточно та будь-яких підстав до її збереження судом не встановлено та відповідачем в суді не доведено. Крім того, оскільки позивач [PERSON] наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням його до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Оскільки відповідачка [PERSON] визнала позов про розірвання шлюбу у повному обсязі, що вбачається з її письмової заяви від 03.04.2024 року та таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову [PERSON] у повному обсязі. Повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, вивчивши обґрунтування заявлених [PERSON] позовних вимог, проти задоволення яких відповідачка [PERSON] не заперечує, подала заяву про визнання позову, тому суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами не може бути збережений, оскільки факти, викладені у позовній заяві свідчать про те, що шлюб між сторонами фактично розпався, спільне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим, шлюбні стосунки сторони не підтримують, та формальне існування шлюбу обмежує особисту свободу позивача та порушує його особисті інтереси, що мають істотне значення, тому суд приходить до висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved