Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Коцюруба Л.Я. про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову покликається на те, що [INFO] помер [PERSON] . У день смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все належне йому майно. За життя, а саме 22.05.2023 року, [PERSON] склав заповіт, яким заповів усе своє майно своїй доньці - [PERSON] . 27.09.2023 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Коцюруби Л.Я. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, внаслідок чого нотаріусом було заведено спадкову справу. З довідки про коло спадкоємців вбачається, що [PERSON] , [INFO] , є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті її батька [PERSON] . До складу спадкового майна після смерті [PERSON] увійшла, зокрема, належна йому на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . У зазначеній квартирі [PERSON] проживав і був зареєстрований до дня смерті. Разом із ним у квартирі без реєстрації проживала його співмешканка - [PERSON] . Після смерті [PERSON] . [PERSON] продовжила проживати у даній квартирі. Коли [PERSON] у жовтні 2023 року мала намір потрапити до квартири [ADDRESS] , то [PERSON] почала такій чинити перешкоди, відмовлялася її впускати. У даній квартирі [PERSON] фактично проживає без реєстрації, добровільно відповідачка відмовляється звільнити спірну квартиру. Вказане породжує для позивача численні незручності та створює перешкоди у реалізації права на майно, оскільки остання не може користуватись належною їй квартирою, проживати у ній. При цьому, позивачка та відповідачка не є членами сім`ї, а є сторонніми особами. Відтак, позивачка [PERSON] просить задоволити позов й усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові. Відповідач та представник відповідача проти задоволення позову заперечили та зазначили, що [PERSON] з грудня 1994 року проживала з [PERSON] разом однією сім`єю у квартирі [ADDRESS] , яка належала останньому. Після того, як [INFO] [PERSON] помер, позивачка намагалась силою виселити відповідачку з приміщення. Звертає увагу на те, що на даний час нотаріус не видав свідоцтва на спадщину, а тому вважає, що вирішенння судом питання захисту права власності когось із спадкоємців на спадкове майно є передчасним. Разом з тим, згідна звільнити спірне приміщення, однак, на даний час підшуковує потрібне житло. Вона є особою похилого віку, хворіє, тому підшуковує собі квартиру на першому поверсі у бажаному районі проживання. Третя особа в судове засідання не з`явилась, належно була повідомлена про час та місце слухання справи, а тому, згідно ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що справу можна слухати у її відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов`язки та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відповідно до актового запису № 5738. У день смерті [PERSON] відкрилась спадщина на все належне йому майно. За життя, а саме 22.05.2023 року, [PERSON] склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Коцюрубою Л.Я. за реєстровим № 1084, згідно якого усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що на випадок його смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, заповів своїй доньці - [PERSON] (позивачці). 27.09.2023 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Коцюруби Л.Я. із заявою про прийняття спадщини за заповітом, внаслідок чого нотаріусом було заведено спадкову справу після смерті [PERSON] № 48/2023, що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 74136425 від 28.09.2023 року. Як вбачається з довідки про коло спадкоємців № 69/02-14, виданої приватним нотаріусом Коцюрубою Л.Я. 27.09.2023 року, позивач [PERSON] , [INFO] , є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті її батька [PERSON] . До складу спадкового майна після смерті [PERSON] увійшла, зокрема, належна йому на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . У зазначеній квартирі [PERSON] проживав і був зареєстрований до дня смерті. Разом з ним у квартирі проживала його співмешканка - [PERSON] без реєстрації. Після смерті [PERSON] відповідачка [PERSON] продовжила проживати у даній квартирі. Під час розгляду справи встановлено, що у жовтні 2023 року [PERSON] мала намір потрапити до квартири [ADDRESS] , однак [PERSON] почала такій чинити перешкоди, відмовлялася впускати та викликала поліцію. 30.11.2023 року адвокат Брона М.В. скерувала на адресу [PERSON] претензію про усунення перешкод [PERSON] в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом звільнення такої квартири, передачі ключів від вхідних дверей та добровільного виселення у 7-денний строк з моменту отримання такої претензії. Встановлено, що претензія [PERSON] отримана не була, добровільно відповідачка відмовляється звільнити спірну квартиру. Як вбачається з відповіді ЛКП «Княже місто» № 1075/01-10 від 08.12.2023 року на адвокатський запит від 30.11.2023 року, у квартирі [ADDRESS] фактично проживає без реєстрації [PERSON] . На підтвердження факту проживання відповідачки у вказаній квартирі ЛКП було складено і затверджено акт № 129 від 30.10.2023 року. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 5 статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Відтак, зважаючи на висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права» на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. У постанові ВП ВС від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 зроблено правові висновки про те, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець, при прийнятті ЦК України, у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі за конституційним зверненням ОСОБА З щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) №18/183-97 та № 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА 4 щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) № 1-7/2012 зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.» Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6- 2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6- ІЗПЗцсІ6), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/ 16-ц, (провадження № 61- 29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61- 17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. В оцінці доводів сторін по справі суд застосовує правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-2962цс16: незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. За змістом зазначених приписів правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника будинку користуватись відповідними жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року в справі № 6-158цс14. Відповідно до пункту 11 частини першої статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що особи, зареєстровані у житловому будинку за згодою його колишніх співвласників, право власності яких припинилося у зв`язку із їх смертю, втрачають право користування будинком, оскільки право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є. Під час розгляду справи встановлено, що відповідачка проживає у спірній квартирі без реєстрації. Крім цього, позивачка та відповідачка не є членами сім`ї, а є сторонніми особами. Відповідачка своїми діями порушує майнові права позивачки щодо спірної квартири, оскільки остання не може користуватись квартирою, проживати у ній. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] є власницею кількох об`єктів нерухомого майна, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 354968950 від 18.11.2023 року, відтак, у випадку виселення, її житлові права не будуть порушені. Крім цього, під час розгляду справи встановлено, що 03.11.2023 року відповідачка [PERSON] уклала договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] з [PERSON] , посвідчений П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою Львівської області за реєстровим № 3-1319, зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.11.2023 року, номер запису про право власності: 52397475, а 06.11.2023 року [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою Львівської області за реєстровим № 3-1338, зі [PERSON] . Таким чином, станом на 18.11.2023 року, власником квартири [ADDRESS] була донька відповідачки - [PERSON] , а відповідачка і надалі продовжує бути зареєстрована у даній квартирі, що підтверджується інформацією з ДРРПНМ № 354969440 від 18.11.2023 року. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю - про позбавлення права користування житловим приміщенням (правова позиція Верховного Суду України у постанові від 16.01.2012 по справі № 6-57цс11). Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Крім способів захисту цивільних прав та інтересів (ч.2 ст.16). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч.3 ст.16). Тому, усунення перешкод шляхом виселення є належним способом захисту порушених прав позивача. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд вважає, що проживання відповідачки у зазначеній квартирі перешкоджає позивачці у реалізації своїх прав, відтак, задоволення судом позову у цілому відновить порушене право [PERSON] на повноцінне користування житлом. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє ствердження під час розгляду справи. Відповідно до ст.267 ЦПК Украіни,суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання,вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає у рішенні. Закон не передбачає конкретного переліку обставин, які є підставою для відстрочення виконання рішення суду, а лише встановлює критерії для їх визначення, надаючи суду можливість у кожному конкретному випадку вирішувати питання про їх наявність з урахуванням усіх обставин справи. Враховуючи викладене, з метою недопущення істотного погіршення становища відповідачки та для належного виконання судового рішення, суд дійшов висновку, що слід відстрочити виконання рішення суду на три місяці. При цьому, суд враховує обставини, які склались між сторонами у даному спорі; пенсійний вік відповідачки [PERSON] , її стан здоров`я, які в сукупності ускладнюють об`єктивну можливість підшукати житло у короткі терміни.

Outcome: approved