Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

[PERSON] 22 грудня 2021 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , треті особи Державний нотаріус Другої дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Є.Л. та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання недійсним договору дарування квартири, припинення права власності та поновлення права власності. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2021 року позов було залишено без руху і запропоновано позивачеві усунути недоліки з дотриманням вимог ч. 4 ст. 177 ЦПК України, з метою усунення яких позивачем 10 січня 2022 року було подано квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2022 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2022 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2022 року заяву [PERSON] про витребування доказів було задоволено частково. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2022 року заяву [PERSON] про виклик та допит свідків було задоволено частково. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2022 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, було залучено [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2022 року третій особі [PERSON] у задоволенні заяви про закриття провадження було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2022 року провадження по справі було зупинено до залучення у справі правонаступника (спадкоємця) позивача [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2022 року [PERSON] у задоволенні заяви про поновлення провадження по справі було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2023 року провадження по справі було поновлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2023 року від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Виноградової В.Ю. було витребувано копію спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2023 року заяву [PERSON] про виклик та допит свідків було повернуто заявникові. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2023 року позивача [PERSON] було замінено правонаступником [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2023 року заяву [PERSON] про забезпечення доказів було повернуто заявникові. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2023 року [PERSON] у задоволенні заяви про виклик і допит свідків було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2023 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, було залучено [PERSON] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2023 року у задоволенні заяви про заміну свідка [PERSON] було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2023 року заяву [PERSON] про виклик та допит свідка було задоволено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2024 року підготовче провадження по справі закрито і справу призначено до розгляду по суті. Позивач у своєму уточненому позові та ході судового розгляду, а її представник у ході судового розгляду, посилалися на те, що вона проживала однією сім`єю із [PERSON] з кінця 2008 року. Проживали разом в належній йому квартирі [ADDRESS] . [PERSON] не працював, забезпечувала їх родину позивач. У 2009 році вони переїхали у квартиру дочки позивача у гуртожитку, а належну йому спірну квартиру [PERSON] здавав в оренду, грошові кошти близько 2 000 грн. щомісячно від її здачі витрачав на побутові потреби, згодом - на своє лікування. Позивач від підприємницької діяльності отримувала дохід, достатній на оплату комунальних послуг в її квартирі та квартирі [PERSON] , а також на сплату кредитів [PERSON] . Вони мали спільний побут і проводили спільний відпочинок. Дочка [PERSON] , [PERSON] , та онука, [PERSON] , часто гостили у них. Основним доходом [PERSON] було здавання належної йому квартири в оренду, згодом він почав отримувати пенсію за віком, розмір якої був мінімальним. З 2015 року [PERSON] почав хворіти, оскільки мав захворювання на цукровий діабет, яке почало прогресувати. У 2018 році йому встановлений діагноз: гіпертонічна хвороба ІІ ступеню, нормотензія, тромбофлебіт, ішемія, цукровий діабет ІІ типу, тяжка форма, інсулінозалежний. У вересні 2018 року вона зареєструвала шлюб зі [PERSON] . За час проживання з чоловіком вона опікувалася ним, доглядала, витрачала власні кошти на його лікування, сплатила борги за комунальними платежами по спірній квартирі до 2018 року. Проте, її чоловік увесь час переймався та згадував про свою дочку та онуку, заощаджував гроші на придбання для них смаколиків, хоча обидві були дорослими. З цього приводу між ними виникали непорозуміння та наприкінці грудня 2018 року з цих причин подружжя посварилося і позивач запропонувала [PERSON] переїхати жити до дочки, що й було вирішено. У липні 2019 року вони примирилися і відновили спілкування, здебільшого телефоном. У січні 2020 року позивач виїхала на заробітки до Німеччини, звідки повернулася 28 липня 2020 року. За час окремого проживання [PERSON] уклав договір дарування належної йому квартири на користь відповідача. На прохання [PERSON] доглянути його до смерті його дочка, [PERSON] - [PERSON] , запропонувала йому укласти договір дарування квартири на користь онуки - відповідача [PERSON] . Оскільки він потребував сторонньої допомоги, надання якої йому обіцяла дочка за умови дарування квартири на користь онуки, 26 січня 2019 року він уклав договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений Другою дніпровською державною нотаріальною конторою і зареєстрований в реєстрі за № 2-101, на користь [PERSON] , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У лютому 2020 року [PERSON] отримав термічний опік нижніх кінцівок, внаслідок чого був госпіталізований на стаціонарне лікування до 4 міської клінічної лікарні по квітень 2020 року. У цей період його доглядали [PERSON] та її дочка, [PERSON] , його родичі у лікарні його не навідували. Після лікування, ані третя особа, його дочка [PERSON] , ані відповідач, онука [PERSON] , не забрали [PERSON] до себе, а повернутися у спірну квартиру він не міг з двох причин: там жили квартиранти, які платили йому грошові кошти, які він витрачав на лікування та проживання, та він потребував стороннього догляду, оскільки не міг обслуговувати себе самостійно. Через це тимчасовий прихисток йому надав товариш - [PERSON] , з яким [PERSON] проживав за адресою: [ADDRESS] . Після опіку ніг рани не загоїлися. У червні 2020 року стан здоров`я [PERSON] погіршився: піднялася температура, рани гноїлися, та його з діабетичною комою госпіталізували до 4 міської клінічної лікарні, де йому ампутували ногу. Його дочка, третя особа, [PERSON] , купувала йому дешеві ліки, особливо фінансової допомоги не надавала, посилаючись на відсутність коштів. Позов про стягнення аліментів на своє утримання до [PERSON] чоловік позивача не подавав. Ще за життя [PERSON] мав намір визнати договір недійсним, оскільки зрозумів, що дочка його ошукала. Відповідач догляд за ним не здійснювала, допомоги не надавала. Докази про те, що [PERSON] зобов`язувалася при укладенні договору дарування виконувати догляд за [PERSON] , відсутні. Зазначила, що фактично майно не було передано у власність відповідачеві, оскільки квартиру [PERSON] не звільняв від речей, ключі не передавав, був зареєстрований у квартирі, іншого житла не мав, відповідач у квартирі не проживала. Укладаючи договір дарування, [PERSON] бажав отримувати від [PERSON] , яка зобов`язалася надавати йому матеріальну допомогу, довічний догляд, вважав, що підписує договір про його утримання. Лише на початку 2020 року, як відповідач припинила надавати йому догляд, [PERSON] зрозумів, що припустився помилки щодо природи договору, оскільки бажав укласти договір довічного утримання з нею. 19 січня 2022 року [PERSON] склав заповіт на ім`я позивача. [INFO] [PERSON] помер. Організовувати його поховання допомагала його дочка, [PERSON] - [PERSON] . Вона пропонувала відповідачеві викупити її частку у спадщині після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , проте згоди не отримала. Просили визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , припинити право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та поновити право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , стягнути з відповідача судові витрати по справі зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. У заяві, поданій 29 березня 2024 року через систему «Електронний суд», яка надійшла до суду 01 квітня 2024 року, представник позивача справу просила розглядати без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник у ході судового розгляду, проти задоволення позовних вимог заперечували. Відповідач навчалася в Києві, про стан здоров`я діда, [PERSON] , та про його потреби у грошових коштах не була обізнаною. При укладенні договору дарування нотаріус у діда ( [PERSON] ) запитувала, чи усвідомлює він значення договору, який бажає укласти, на що він однозначно відповів, що бажає укласти саме договір дарування, а не будь-який інший. Після укладення договору, вона повернулася на навчання до м. Києва, а після початку війни, виїхала до Німеччини. На теперішній час проживає в Дніпрі. Зазначила, що жодних зобов`язань перед [PERSON] не брала. Ключі від квартири [PERSON] передав їй у день укладення договору. Примірник договору вона отримала від нотаріуса в нотаріальній конторі, який на теперішній час зберігається у неї. Проти задоволення позовних вимог заперечували, просили відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Представник відповідача подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності та відсутності відповідача, у задоволенні позовних вимог відмовити. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала. Зазначила, що вона зі [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі вони придбали квартиру [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу в квартирі проживав [PERSON] , питання про поділ спільного майна не вирішувався, оскільки спору між ними не було. Він вирішив подарувати квартиру онучці, [PERSON] Відшукали найближчу нотаріальну контору - Другу дніпровську державу нотаріальну, якою було посвідчено договір. При укладенні договору [PERSON] усвідомлював і розумів, який договір він укладає, та радів з приводу дарування квартири онучці. Жодних зобов`язань перед ним третя особа, його дочка [PERSON] , щодо догляду не брала. Усе своє свідоме життя [PERSON] жив у власних інтересах, гроші витрачав на себе, дочці уваги не приділяв, тому він усвідомлював, що не може нічого від неї вимагати. Зазначила, що [PERSON] мав на меті укласти саме договір дарування квартири, а при укладенні будь-якого іншого договору випадку вона би не надала своєї згоди на розпорядження спільним майном подружжя. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Третя особа [PERSON] у ході судового розгляду проти задоволення позовних вимог заперечувала, пояснивши, що її батьками є [PERSON] та третя особа [PERSON] . Близьких відносин між нею і батьком ніколи не було. За час його проживання з позивачем, вона декілька разів приходила до нього в гості - він з позивачем вели розгульний спосіб життя, вживали спиртні напої. Між ними були постійні сварки, суперечки та бійки, на виклики приїздили наряди поліції. 09 жовтня 2018 року [PERSON] вигнала батька ( [PERSON] ) з квартири, він ночував у під`їзді. Коли стало холоднішати, батько просив перезимувати у неї. У цей час він вирішив переоформити квартиру та запропонував її подарувати їй. Вона відмовилася, і він запропонував подарувати квартиру онуці - [PERSON] . [PERSON] обговорив переоформлення зі [PERSON] . Після погодження в нотаріальній конторі приїхала [PERSON] , і вони пішли в нотаріальну контору. При оформленні договору нотаріус запитувала у [PERSON] , чи розуміє він значення своїх дій, на що він відповів, що розуміє. Після цього нотаріусом було зачитано вголос зміст договору, оскільки він вже мав поганий зір. При укладанні договору вона жодних зобов`язань перед батьком ( [PERSON] ) на себе не брала. Документи отримала [PERSON] особисто в нотаріальній конторі, ключі від квартири він передав вже вдома. У спірній квартирі проживали квартиранти, грошові кошти, отримані від здачі її в оренду, [PERSON] витрачав на власний розсуд. При настанні весни [PERSON] поїхав, а наступної зими знову просив пустити його перезимувати. Опік нижніх кінцівок він отримав внаслідок своєї недбалості: в стані алкогольного сп`яніння нагрів води і опустив ноги в окріп, ошпарив ноги. Вона вирішила, що його слід влаштувати на лікування. В лікарню йому увесь час телефонувала позивач і обіцяла скоро повернутися. Після виписки з лікарні, [PERSON] поїхав проживати до [PERSON] , з яким вони зловживали спиртними напоями, жили в антисанітарних умовах. Усі ліки купувала вона за свій рахунок. Після операції з ампутації кінцівки [PERSON] повернувся проживати до [PERSON] . Після дарування квартири він планував проживати у свого брата [PERSON] , який має житло. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Третя особа Друга дніпровська державна нотаріальна контра свого представника у судове засідання не направила, про час та дату судового розгляду повідомлялася належним чином, надала судові заяву, в якій у зв`язку із великим навантаженням, просила справу розглядати за відсутності її представника та ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства. Третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради свого представника у судове засідання не направила, про час та дату судового розгляду повідомлялася належним чином, про причини не направлення свого представника судові не повідомила. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Виноградова В.Ю. у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового розгляду повідомлялася належним чином, про причини неявки судові не повідомила. Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, вислухавши пояснення учасників справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 06 березня 1976 року [PERSON] і [PERSON] зареєстрували шлюб (т. 1 а.с. 67), від якого у них [INFO] народилася дочка [PERSON] (т. 1 а.с. 67). На підставі договору купівлі-продажу від 22 жовтня 1996 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. і зареєстрованого в реєстрі за № 9042, [PERSON] належала квартира [ADDRESS] (т. 1 а.с. 69), право власності на яку у встановленому законом порядку було зареєстровано в КП «ДМБТІ» (т. 1 а.с. 70 оберт). 01 серпня 1998 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] і змінила прізвище на [PERSON] (т. 1 а.с. 67 оберт), від якого у них [INFO] народилася дочка, [PERSON] (т. 1 а.с. 67 оберт). 18 жовтня 2000 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що ВДРАГС виконкому Ленінської районної ради м. Дніпропетровська було зроблено актовий запис № 544 (а.с. 68). 07 вересня 2018 року [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] (т. 1 а.с. 14). 26 січня 2019 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений Другою дніпровською державною нотаріальної конторою і зареєстрований в реєстрі за № 2-101 (т. 1 а.с. 9, 61), право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 10). 19 січня 2022 року [PERSON] склав заповіт, яким все належне йому майно, з чого б воно не складалося, та де б воно не знаходилося, і взагалі все те, на що він за законом матиме право, і що буде йому належати на момент смерті, заповів [PERSON] (т. 1 а.с. 205). [INFO] [PERSON] помер (т. 1 а.с. 122). 27 травня 2022 року [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (т. 1 а.с. 176). Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Виноградової В.Ю. від 22 березня 2023 року [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (т. 1 а.с. 214-215). Також в судовому засіданні в якості свідків було допитано [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] судові повідомив, що вони зі [PERSON] товаришували. У квітні 2020 року після виписки з лікарні [PERSON] проживав у нього, бо не мав житла. У нього була квартира, але він не міг туди повернутися, оскільки здавав її в оренду, а дочка йому відмовила, тому він був ображений на дочку. У лікарні дочку [PERSON] не бачив жодного разу. Сам часто навідував товариша за час його перебування на стаціонарному лікуванні, часто відвозив до лікарні позивача [PERSON] . Свідкові відомо, що належну йому квартиру [PERSON] подарував онучці, оскільки жадав догляду за собою. Зі слів лікарів, ані дочка, ані онучка, у лікарні його не навідували. Свідок [PERSON] зазначила, що вона знайома з позивачем, оскільки проживала по сусідству. Також була знайома зі [PERSON] з 1996 року. Свою квартиру він здавав в оренду. Сам хворів, мав декілька діагнозів, потребував сторонньої допомоги. Свідок навідувала [PERSON] в лікарні, він говорив, що ображений на дочку і онучку, оскільки після дарування квартири розраховував на догляд за собою з їх боку, а вони його не надавали. Про будь-які домовленості між [PERSON] і його дочкою та онукою при укладення договору дарування квартири свідкові не відомо, чи передавав він ключі і документи на квартиру після укладення договору їй також не відомо. Свідок [PERSON] судові пояснила, що позивач - її матір. Також вона знайома з відповідачем і її матір`ю - третьою особою [PERSON] - [PERSON] . Позивач, [PERSON] , проживала зі [PERSON] приблизно з 2008-2009 року, шлюб зареєстрували в 2018 році. [PERSON] мав захворювання на цукровий діабет та тромбоз. У той час, коли позивач перебувала за кордоном, у Німеччині, свідок опікувалася [PERSON] , допомагала йому. За кордоном позивач перебувала три місяці, [PERSON] була проведена ампутація нижньої кінцівки після її повернення у м. Дніпро. Позивач забезпечувала свого чоловіка матеріально. Сам [PERSON] говорив, що його дочка, [PERSON] - [PERSON] , на його дзвінки не відповідає. За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до положень ст. 717 ЦПК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (частина друга статті 717 ЦК України). Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому (стаття 718 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року в справі № 6-93цс16 зазначено, що: «якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Так, стаття 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (стаття 628 ЦК України). При цьому, згідно зі ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За приписами ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. (ч. 1 ст. 216 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21). Тлумачення ч. 1 ст. 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в ст. 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20). Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18). Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20). Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19). Частиною 1 статті 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину). Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої ст. 229 та ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими». Відповідно положень ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Наданими до матеріалів справи та здобутими у ході розгляду справи доказів, судом не підтверджено, що [PERSON] за станом свого здоров`я потребував стороннього догляду та був позбавлений можливості до побутового обслуговування власних потреб самостійно. Зокрема, у листі КНП «ДЦПМСД № 5» Дніпровської міської ради (т. 1 а.с. 102-103) зазначено, що [PERSON] до лікаря ЗПС з приводу визначення потреби у сторонньому догляді, не звертався. Тобто, достовірних доказів того, що [PERSON] потребував стороннього догляду, що саме ця обставина спонукала його до укладення спірного договору дарування, позивачем до суду надано не було. Окрім того, не заслуговують на увагу твердження позивача про те, що [PERSON] був людиною похилого віку - на час укладення спірного договору йому виповнилося 67 років, оскільки жодним чином не свідчить, що він не розумів та не міг усвідомлювати значення своїх, на підтвердження зазначеного відповідного судового рішення стороною позивача надано не було. Сам по собі факт наявності у [PERSON] захворювання не свідчать про укладення договору дарування під впливом помилки (постанова Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16). Також суд критично оцінює твердження [PERSON] про те, що при укладенні договору дарування від 26 січня 2019 року [PERSON] сподівався на отримання від відповідача, у тому числі матеріальної допомоги, а його утримання було виключно на позивачеві, оскільки з пояснень сторони позивача, а також з показань свідків, вбачається, що [PERSON] належну йому квартиру [ADDRESS] здавав в оренду, а також отримував пенсію за віком, що спростовує твердження про відсутність у нього доходів та перебував на повному утриманні [PERSON] . При цьому, матеріали справи не містять доказів про розмір та наявність доходу позивача. Крім того, допитані у судовому засіданні свідки пояснювали, що [PERSON] ображався на дочку за те, що вона не надає йому допомогу, проте, вони не свідчили про наявність будь-якої домовленості до укладення договору дарування, а тим більше з відповідачем по справі, якій [PERSON] і подарував свою квартиру. Суд відхиляє доводи позивача про те, що квартира, належна [PERSON] , яка була предметом спірного договору дарування, не була фактично подарована відповідачеві, оскільки дарувальник квартиру не звільняв, був у ній зареєстрований, ключі від неї не передавав. Пунктом 9 договору дарування сторонами узгоджено, що обдаровувана свідчить, що вона дарунок приймає. Прийняттям дарунка вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Право власності на квартиру після укладення договору дарування від 26 січня 2019 року у встановленому законом порядку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Суд відхиляє твердження сторони позивача, що з лютого 2020 року стан здоров`я [PERSON] став погіршуватися, що мало наслідком ампутацію нижньої кінцівки, а його онука - відповідач, і його дочка - третя особа [PERSON] , не здійснювали догляд за ним, оскільки зазначені обставини виникли після укладення спірного договору дарування належної йому квартири від 26 січня 2019 року за минуванням одного року. Крім того, наявність, виконання або не виконання будь-яких зобов`язань щодо догляду, допомоги, у тому числі матеріальної, третьою особою [PERSON] перед [PERSON] жодним чином не можуть бути взяті до уваги у даному випадку, по-перше, оскільки, належними доказами їх наявність не доведена, по-друге, третя особа [PERSON] не є стороною оспорюваного позивачем договору дарування, тому посилання на зазначене невиконання нею будь-яких зобов`язань по відношенню до її батька в даному спорі є неслушними. Крім того, позивач у своєму уточненому позові (т. 2 а.с. 68-73) стверджує, що лише на початку 2020 року, після того, як відповідач [PERSON] припинила догляд за [PERSON] , він зрозумів, що припустився помилки щодо природи оскаржуваного договору. Зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20 (провадження № 61-7209св22) зазначено, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Позивач не довела, що на момент укладення [PERSON] оспорюваного договору дарування він помилився стосовно правової природи укладеного ним правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи зазначений договір, він усвідомлював його істотні умови і правові наслідки його укладення. До укладення договору нотаріусом Стасовського Ю.І. було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений сторонами правочин, що підтверджується змістом оспорюваного договору, підписаного [PERSON] . Сторони укладеного договору дарування ствердили, що цей договір не має характеру фіктивної та удаваної угоди. Дарувальник ствердив, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і психічного (пункти 11, 13). Установивши, що [PERSON] не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваного договору дарування [PERSON] мав намір укласти інший договір - договір довічного утримання, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається у разі відмови в позові на позивача З урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено, судові витрати понесені нею при розгляді даної справи, слід віднести за її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed