Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

05.01.2023 до Вишгородського районного суду Київської області надійшла вказана вище позовна заява, у якій позивач просить визнати недійсним договір дарування частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений 29.07.2020, та посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Левчук О.Б., зареєстрований за №1637, а також судові витрати, пов`язані з розглядом справи, просить покласти на відповідачів, навівши попередній розрахунок згідно якого: 992,40 грн - судовий збір, 50000,00 грн - витрати на правову (правничу) допомогу. В обґрунтування позову зазначено, що позивачу - [PERSON] , на праві власності належала частина квартири [ADDRESS] . Інша частина вказаної квартири належала її чоловікові - [PERSON] , який помер [INFO] . Позивач з 11.11.1999 зареєстрована та по даний час проживає у вказаній квартирі, проте, в силу свого віку (1931 р.н.), вона почала потребувати стороннього догляду. Як зазначено у позові, син позивача - [PERSON] , проживаючи в одному місті з нею, допомагав їй по господарству, купував продукти харчування, ліки, тощо. Та, враховуючи, що частина квартири, що залишилась після смерті чоловіка, та відповідно батька їхнього сина - [PERSON] , перейшла у спадок останньому, вона з сином домовились про те, що укладуть договір довічного утримання, так як зробила у свій час її сестра, відповідно до якого, у разі її смерті квартира залишиться синові, натомість, до дня її смерті, він буде її доглядати. У липні 2020 року, позивач із сином відвідали приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б., де уклали відповідний договір. Однак, не маючи будь-яких причин не довіряти своєму синові, а також в силу свого віку та юридичної необізнаності, текст договору позивач не читала, вважаючи, що у даному договорі передбачені усі права і обов`язки щодо довічного утримання та догляду, про які вони із сином домовились. Після укладення договору, позивач продовжувала проживати за зазначеною адресою за місцем своєї реєстрації, та живе за цією ж адресою, сплачуючи усі комунальні платежі особисто по особовим рахункам, відповідно до укладених договорів щодо надання комунальних послуг, які укладені ще за життя з її покійним чоловіком [PERSON] та з нею. Позивач зазначає, що будь-яких сумнівів, що квартира належала, належить та продовжує належати саме їй, у неї не викликало. [INFO] помер син позивача - [PERSON] . У зв`язку з пережитим стресом, стан її здоров`я погіршився, тому без сторонньої допомоги вона вже не могла обходитись. До позивача переїхала її донька, яка почала проживати з нею у одній квартирі, та допомагати по господарству. Оскільки у позивача залишилась єдина дочка, крім того вона дбайливо ставиться до неї та доглядає її, позивач вирішила укласти договір довічного утримання з нею, як попередньо робила це з сином, та хотіла, щоб частина квартири [ADDRESS] , яка належить на праві власності позивачу, після її смерті залишилась у користуванні доньки. Звернувшись до нотаріуса за консультацією з приводу укладення договору довічного утримання, позивачу повідомили, що вона не є власником квартири, та частина квартири, яка належала їй на праві власності, перейшла у власність її покійного сина на підставі договору дарування, укладеного 29.07.2020, та посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Левчук О.Б. Позивач зазначає, що вказана квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , в якій вона проживає, та яка є єдиним її місцем проживання, з поміж іншого, увійшла до складу спадщини, що залишилась після смерті сина, а спадкоємцями за законом першої черги на майно сина є його дружина - [PERSON] та діти від першого шлюбу [PERSON] та [PERSON] . На звернення позивача до відповідачів про вирішення спірного питання щодо квартири, в якій вона проживає, зокрема, відповідач [PERSON] повідомила, що будь-яких розмов щодо цього вона вести не бажає і все майно, що залишилось після смерті її чоловіка (сина позивача) перейде їй у спадок. Позивач вважає, що, при укладенні договору, син, переслідував свою мету - приховати дійсний правочин про довічне утримання з невідомих для неї причин, при цьому, вона вважала, що підписувала не договір дарування, а договір довічного утримання, умови якого вони з сином обговорювали напередодні укладання такого договору, а тому підписаний ними правочин слід вважати удаваним. Поряд з цим, той факт, що позивач мала намір залишити вказану частку нерухомості у власність іншій особі (в даному випадку сину) виключно після своєї смерті, а не за життя, підтверджується складеним нею та посвідченим ще в 2005 році заповітом. Звертаючись до суду із позовом про визнання договору дарування частини квартири, позивач просить врахувати, що вона є особою похилого віку, та вчинила договір дарування своєї квартири, яка є для неї єдиним житлом, під впливом помилки, вважаючи, що з сином укладає договір довічного утримання. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.01.2023, для розгляду зазначеного позову визначено головуючого суддю Лукач О.П. Після виконання судом вимог частин шостої та восьмої статті 187 ЦПК України, ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 16.01.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання 07.03.2023 об 11:30. Крім цього, вказаним судовим рішення, за клопотання позивача, у порядку статті 84 ЦПК України, витребувано: у приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шостак Олександра Анатолійовича належним чином завірену копію спадкової справи №35/2022, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] ; у приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук Ольги Борисівни належним чином завірені копії документів, отриманих під час вчинення нотаріальної дії - посвідчення 29 липня 2020 року договору дарування частки квартири [ADDRESS] , зареєстрованого в реєстрі за №1637. Витребувані судом матеріали, надійшли до суду 21.02.2023 та 28.02.2023. На стадії підготовчого провадження брали участь: представник позивача - адвокат Крупський В.В., представник відповідача-1 - адвокат Муравйова І.В. Інші учасники провадження не з`явилися, при цьому від відповідачів-2 та-3 надішли заяви про визнання позову, які суд не прийняв, оскільки відповідач-1 заперечує проти позову. Від третьої особи-1 надійшли письмові пояснення, а третя особа-2, на стадії підготовчого провадження, до суду не з`явився. У підготовчому засіданні, ухвалами суду, занесеними до протоколу судового засідання: задоволено клопотання представника позивача про допит у якості свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на стадії дослідження доказів, явку яких представник позивача зобов`язався забезпечити; задоволено клопотання представника позивача про долучення доказів у справі; відмовлено представнику відповідача-1 у задоволенні клопотання про витребування доказів, з підстав його невідповідності вимогам статті 84 ЦПК України та з урахування предмету позову у цій справі. На стадії підготовчого провадження представник відповідача-1, заперечуючи проти позову, не скористалася правом подати відзив на позовну заяву. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 12.06.2023 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду. Відповідно до статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Під час розгляду справи, позивач підтримала позовні вимоги, просила визнати договір дарування недійсним, зазначивши, що нікому нічого не дарувала. Вважає, що уклала договір по догляду за нею її сином. Пояснила, що коли син переїхав до неї жити, вони домовилися, що він буде її доглядати та після смерті поховає, але він помер раніше. Після поховання сина дізналася, що він залишив заповіт щодо квартири на дружину. У 2018 році вона перенесла інсульт, після якого мала ускладнення по здоров`ю, потребувала догляду та дізналася, що залишилася без житла, а тому звернулася до суду, при цьому не заперечувала, що нині продовжує проживати у квартирі і її не виселяють. Також, позивач зазначила, що квартиру отримала з чоловіком і проживала у ній 23 роки, іншого житла не має. Вказує, що коли прийшла до нотаріуса, думала, що прийшла підписувати договір по догляду, усі документи були у нотаріуса в комп`ютері. Щодо зачитування договору їй нотаріусом, зазначила, що не бажає наговорювати, через поганий стан здоров`я, вона підписалася, що дали. Представник позивача підтримав позов та просив про його задоволення, зазначивши, що позивач не мала наміру дарувати належну їй частку квартири, а бажала укласти договір довічного утримання. Укладаючи договір дарування, позивач помилилася, не усвідомлюючи природу договору дарування та договору довічного утримання, який мала намір укласти з сином. Вказав, що після укладання договору дарування, предмет договору не був переданий у власність нового власника та позивач продовжує проживати у квартирі, яка є її єдиним житлом, сплачує комунальні послуги, з урахуванням пільг, право на які вона має як дружина її покійного чоловіка-ветерана війни. Щодо письмових поясненнь приватного нотаріуса, яка посвідчувала спірний договір, зазначив, що факт прочитання договору та роз`яснення нотаріусом суті наслідків укладання договору, не можуть бути безумовною підставою для відмови у задоволенні позову про визнання такого договору недійсним. Представник позивача, посилаючись на похилий вік позивача - 89 років, незадовільний стан її здоров`я, поганий слух, вказує на невідповідність її волевиявленню укладеному договору дарування, оскільки вважала, що уклала договір довічного утримання. Просив врахувати намір позивача, після її смерті, передати свою частину квартири сину за заповітом. Представник відповідача-1 заперечувала проти позову, просила відмовити у його задоволенні, вказуючи, що доводи позивача про те, що вона не читала договір, спростовуються пунктами самого договору щодо усвідомлення сторонами суті договору, що укладався, а також заявою позивача до нотаріуса та її власноручним написом, що укладає договір дарування. Про наслідки укладеного договору позивачу було роз`яснено нотаріусом. Вказує, що позивач як дружина ветерана ВВ має 50% знижки на комунальні послуги, що підтверджується долученими до позову доказами, а тому не змінювали особового рахунку. Щодо наданих стороною позивача доказів, зазначила про їх неповноту, оскільки договори, укладені з комунальними підприємствами, містять лише перші сторінки, без усіх сторінок договорів, частина договорів укладено не позивачем, просила не брати їх до уваги під час ухвалення рішення. Щодо особових рахунків, які оформлені на ім`я позивача, вказує, що за наявності хороших стосунки між позивачем та сином, з метою економії спільного бюджету, особові рахунки не переоформляли. Квитанції свідчать про те, що комунальні послуги сплачувалися з урахуванням пільг. Також представник повідомила, що позивач здійснила відчуження на користь сина, оскільки її донька мала грошові проблеми та борги, та з метою уникнення розмов про наявність у доньки частки, було укладено договір дарування. Представник відповідача звертала увагу суду на власноручно написану розписку позивачем, а також на наявність у позивача обов`язкової частки на спадщину після смерті свого сина, у зв`язку з чим, вона не залишиться без житла. Відповідач-2 позов визнав та просив задовольнити, зазначивши, що він є онуком позивача. Його батько, який є сином позивача, переїхав до неї жити у 2014 році, оскільки вона була похилого віку та потребувала допомоги. Вказав, що його батько мав доглядати за позивачем, при цьому онуки також допомагали позивачу та батьку. Після поширення у 2020 році «ковіду», почали менше спілкуватися та контактувати, а потім почалася війна і перед війною дізналися, що у батька виявлено рак. Дружина батька забрала його за кордон до Італії, де батько помер. Потім вони дізналися від дружини батька, що він передав їй при житті половину квартиру, а потім відповідач-1 повідомила про заповіт лише на неї. Вказує, що пропонував дружині батька (відповідачу-1) кошти за частину квартири, але вона не погодилася. Відповідач-3, який є онуком позивача, не заперечував проти задоволення позову, зазначивши, що з батьком розмов про договір дарування квартири не було, при зустрічах мова йшла лише про договір по догляду ним за позивачем, і саме позивач хотіла, щоб син доглядав за нею. Дарування квартири було для усіх сюрпризом, оскільки увесь час говорили про піклування. Про хворобу батька дізнався від брата і за декілька днів до війни батько прямував до Італії і він не зміг з ним поспілкуватися, бо батько помер. Третя особа - приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б., яка посвідчувала оспорюваний договір, заперечувала проти задоволення позову, пояснивши, що у 2020 році до неї звернулися сторони з проханням посвідчити їм договір дарування частки квартири. Це була власниця [PERSON] та її син [PERSON] , надавши усі необхідні документи для посвідчення цього договору. Нотаріус зазначила, що враховуючи вік дарувальника, під час посвідчення договору, вона з дарувальником, як завжди з такими особами, провела бесіду, роз`яснюючи наслідки договору дарування, оскільки він передбачає втрату права власності на це майно, пояснює, що людина залишається без майна і новий власник може розпорядитися своїм майном. Нотаріус, враховуючи досвід у нотаріальній роботі та у таких випадках, роз`яснивши усе дарувальнику, пересвідчилася, що [PERSON] розуміє роз`яснення та вона наполягала на укладанні договору дарування. Крім цього, нотаріус попросила [PERSON] у письмовій формі написати те, що вона розуміє наслідки, факт втрачання права на частку квартири. Вона прочитала заяву, договір, після погодження роздрукували на бланку і вона підписала. Нотаріус стверджує, що у неї не було жодних сумнівів, що дарувальниця мала намір подарувати частку квартиру, при цьому вона наполягала на даруванні і при наявності найменшого сумніву, вона б відмовила у посвідченні договору. Нотаріус вказує, що роз`яснювала про договір дарування і про договір довічного утримання, а також, що є і спадковий договір, але клієнт наполягала на укладанні саме договору дарування. [PERSON] конкретно вказувала про договір дарування, про довічне утримання не вказувала. У нотаріуса не було сумнівів щодо дієздатності дарувальника, якби сторона скаржилася на стан здоров`я, вона не посвідчувала б договір. [PERSON] не вказувала, що не може прочитати договір. У разі, якщо особа не може прочитати, нотаріус сама зачитує, проте [PERSON] сказала, що прочитала. Нотаріус також роз`яснила, що можливо скласти заповіт, щоб не було проблем. Пояснення аналогічного змісту, третьою особою-1 викладено у письмовій формі, що надійшли до суду 10.02.2023. Допитаний у судовому засіданні сідок [PERSON] , [INFO] , зазначила, що позивач для неї є бабусею, а відповідачі-2 та-3 є братами її покійного чоловіка. Свідок у цій родині 16 років, оскільки одружилася із онуком позивача, члени сім`ї були у дружніх відносинах. Ніхто не знав, що укладено не договір утримання, а договір дарування. Це була несподіванка для усіх. Наміри у сина позивача були передати квартири сину [PERSON] , а позивач, щоб захиститися, попросила укласти договір довічного утримання, що обговорювалося у родині. Позивач не заперечувала, що [PERSON] буде спадкувати квартиру. У 2019 році у позивача стався перший інсульт і у неї виникли тривоги щодо своєї долі та вона запитала у сина, чи можна підписати договір довічного утримання. На що він та його дружина погодилися. Наміру у позивача дарувати квартиру не було, вона потребувала постійного догляду і хотіла, щоб син доглядав, бо він проживав з нею. Дочка та онуки проживали окремо. Нині, з травня 2023 року, свідок проживає з позивачем та доглядає за нею, оскільки донька позивача виїхала до Німеччини з донькою свідка. Позивач з своєю донькою спілкується. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , [INFO] , зазначила, що позивача знає з 1976 року як маму її подруги. Відповідача-1 знає як дружину брата її близької подруги [PERSON] . Відповідачів-2 та-3 знає як синів брата її подруги. Сім`ю [PERSON] знає давно, у 1976 році познайомилися з позивачем коли вчилася із її донькою в інституті. Більше 40 років товаришують, вони часто зустрічалися, 1-2 рази у місяць та 2-3 рази на тиждень зізвонювалися. Вона знала, що відбувається у сім`ї. В кінці червня на початку липня 2020 року позивач запросила її та [PERSON] на чай, щоб порадитися. Під час розмови, оскільки позивач погано почувалася, погано бачила та погано чула і її хвилювало подальше життя, вона радилася щоб оформити на сина [PERSON] , з яким проживала, договір довічного утримання. Донька позивача проживала окремо, а оскільки син з позивачем, то вона хотіла, щоб він за нею доглядав і після її смерті квартира належатиме сину. Оскільки донька [PERSON] не заперечувала, вони вважали, що це оптимальний варіант. Позивач збиралася бути господинею у квартирі, її чоловік мав пільги і вона платила за комунальні послуги. На похоронах онука позивача, у березні 2023 року, позивач сказала свідку, що її невістка [PERSON] приїхала і сказала, що все належить їй і квартира її. Свідок зазначила, що про договір дарування нічого не чула. Син позивача [PERSON] вважав, що квартира буде належати його синам і за час спільного життя із дружиною [PERSON] у квартирі, він не виявив бажання зареєструвати її на своїй житловій площі. Мови про дарування квартири не було, позивач при житті хотіла бути господинею у квартирі, яку отримали з чоловіком, платити за квартиру, особистий рахунок був оформлений на позивача. Стосунки у позивача з сином були хороші як у мати з сином. Чи довіряла позивач сину та чи міг син обманути позивача, свідок не знає, цього не обговорювали, якщо позивач і жалілася на сина, то це не стосується цього питання. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , [INFO] , зазначила, що сім`ю позивача знає, перебуває у дружніх стосунках. Онуків позивача (відповідач-2 та-3) знає з дитинства, а відповідача-1 бачила декілька разів на святкуванні дні народження, проте з нею не спілкувалася. Зазначила, що влітку 2020 році прийшли провідати позивача, яка була після хвороби, вона була розгублена і під час чаювання скаржилася на своє здоров`я, погано чує, бачить, твердила, що їй потрібен догляд та сказала, що буде укладати договір про догляд за нею з сином [PERSON] , з яким проживала. Оскільки свідок не у родинних стосунки, просто послухала і все. Їй здалося, що це буде логічним, оскільки у сина більше часу доглядати за позивачем. Свідок зазначила, що про дарування не чула, позивач завжди казала про догляд. Позивач пишалася тим, що має квартиру, вона господиня і цінувала це. Щодо конфліктних стосунків у сім`ї [PERSON] , зокрема між позивачем та її сином, свідку нічого не відомо. Свідок [PERSON] до суду не з`явилася та представник позивача не наполягав на її допиті, оскільки вона перебуває за кордоном. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення учасників провадження, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (пункти 3, 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Судом встановлено, що 29.07.2020 позивач - [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарований) уклали Договір дарування частки квартири [ADDRESS] (а.с. 48-51). Вказаний Договір дарування нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Левчук О.Б. та зареєстровано у реєстрі за №1637. Як зазначено у Договорі, [PERSON] та [PERSON] попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів і розуміючи значення своїх дій, без будь-якого до того примушення, як фізичного так і морального. Сторони договору взаємно ствердили один одному та всім зацікавленим у тому особам, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, волевиявлення сторін є вільним і відповідає внутрішній волі, договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину. Сторони підтвердили, що вони не обмежені в праві укладати правочини, вони не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору, вільно володіють українською мовою, що дало їм можливість прочитати та правильно зрозуміти сутність цього договору, проект цього договору, складений нотаріусом з урахуванням визначеним ними умов та умов, що є обов`язковими, ними прочитаний, зрозумілий і схвалений, підписання ними цього договору є підтвердженням відсутності взаємних претензій щодо якісного стану квартири (пункт 3.6 Договору). Згідно пункту 5 Договору, Договір вступає в силу після підписання його сторонами та нотаріального посвідчення. Сторони, домовились, що передача Дарувальником та прийняття Обдаровуваним вказаної в цьому Договорі однієї другої частки квартири, вважається здійсненою в момент нотаріального посвідчення цього Договору. Під передачею однієї другої частки квартири за цим договором слід вважати передачу даного договору дарування Обдаровуваному. Передача Дарувальником та прийняття Обдаровуваним примірника цього договору Дарування свідчить про те, що передача однієї другої частки квартири відбулась. Право власності на одну другу частку квартири, що є предметом цього договору, згідно ст. 722 Цивільного кодексу України, виникає у Обдаровуваного з моменту прийняття ним дарунку, тобто після одержання Обдаровуваним документа, що посвідчує право власності на одну другу частку квартири та згідно ст. 334 Цивільного кодексу України з моменту його реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Наявність підписів на цьому договорі свідчить про те, що дарунок передано Дарувальником у власність Обдаровуваного, і дарунок прийнято Обдаровуваним у власність від Дарувальника (підпункт 6.2 пункту 6 Договору). Згідно із підпунктами 6.4 та 6.5 пункту 6 Договору, в присутності нотаріуса Дарувальник передає Обдаровуваному договір дарування однієї другої частки квартири. Сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджено передачу однієї другої частки квартири Обдаровуваному. Вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків договору, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру явного та удаваного правочину. Як убачається із матеріалів, наданих суду приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б., отриманих нею під час вчинення нотаріальної дії - посвідчення 29.07.2020 Договору дарування частки квартири, згідно свідоцтва про право власності на житло від 10.12.2001 квартира [ADDRESS] , належала на праві власності [PERSON] (помер [INFO] ) та члену його сім`ї - [PERSON] . У липні та серпні 2009 року право власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] по частці за кожним (том 1 а.с.153, 164, 165). Також, у вказаних матеріалах міститься заява [PERSON] від 29.07.2020 до приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б., у якій зазначено, що заявник просить посвідчити договір дарування належної їй на праві власності частки квартири [ADDRESS] , на ім?я [PERSON] , 1960 року народження. Наслідки договору дарування частки квартири їй нотаріусом роз`яснено та їй зрозуміло, що право власності на вище вказану частку квартири переходить до [PERSON] з моменту підписання договору дарування та реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і вона втрачає право власності на це майно (том 1 а.с. 163). Під друкованим текстом вказаної заяви міститься власноручно написане позивачем [PERSON] - «текст даної заяви мною прочитаний, мені зрозумілий і вищевказаний договір дарування відповідає моїй волі». [INFO] у Італійській республіці, провінція Реджо-нель-Емілія, помер [PERSON] - син позивача та сторона Договору, що оспорюється (том 1 а.с. 45-47, 129-131). Як убачається із матеріалів спадкової справи №35/2022, заведеної після смерті [PERSON] , [INFO] , на випадок його смерті ним був складений заповіт згідно якого все його майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що буде йому належати на день смерті і на що він по закону буде мати право, заповів дружині - [PERSON] (відповідач-1) (том 1 а.с. 127). [PERSON] 12.08.2022 звернулася до приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шостака О.А. із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] , зазначивши також про наявність спадкоємців першої черги: [PERSON] - мати померлого, [PERSON] та [PERSON] - синів померлого (том 1 а.с. 124). Також, 24.08.2022 до приватного нотаріуса надійшли заяви [PERSON] та [PERSON] від 11.08.2022 про прийняття спадщини після смерті померлого батька [PERSON] (том 1 а.с. 143, 144), а 22.09.2022 - заява [PERSON] від 16.09.2022 (том 1 а.с. 150). Так, як убачається із матеріалів справи, позивач [PERSON] зареєстрована у квартирі [ADDRESS] , з 11.11.1999. За вказаною адресою також був зареєстрований син позивача - [PERSON] та зареєстрований онук позивача (відповідач-3) [PERSON] (том 1 а.с. 19-21,38-41, 52, 154, 156-158, 160, 162). В якості підстави визнання договору дарування недійсним сторона позивача посилається те, що помилялась щодо правової природи договору та, підписуючи зазначений договір, вона вважала, що уклала договір довічного утримання, а не дарування. Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно із частиною першою статті 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Згідно із частиною другою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За приписами частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Згідно висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №165/1368/17, від 05.09.2021 у справі №161/17523/16-ц , вирішуючи справи такої категорії, суди мають виходити з того, що наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постановах Верховного Суду від 03.10.2018 №759/17065/14-ц, від 26.10.2022 у справі № 947/32485/20, від 01.12.2022 у справі № 335/15805/17 зазначено, що: «тлумачення статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив». У постановах Верховного Суду від 15.03.2023 №288/1366/21, від 15.09.2021 у справі №161/17523/16-ц, від 06.10.2021 у справі №447/2297/19, від 26.10.2021 у справі №3447/2297/19, зазначено, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Проте Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. Подібні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 133/1804/20, від 23.04.2020 у справі №463/2372/16-ц. Отже, позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування частки квартири від 29.07.2020 недійсним з підстав вчинення його внаслідок помилки тобто оспорюючи правомірність правочину, повинна довести існування обставин, з якими статті 229, 230 ЦК України пов`язують недійсність правочину. Так, у цій справі, сторона позивача, заявляючи позов про визнання недійсним договору дарування, посилається на вік позивача та незадовільний стан її здоров`я. Також, вказує на те, що після укладання договору, проживає у спірній квартирі, тобто наслідки укладання договору не настали, іншого житла вона не має. У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.05.2020 у справі № 633/268/17 вказано, що: «обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Так, позивачу - [PERSON] , [INFO] , на час вчинення правочину досягла 89 років. Оспорюваний договір дарування укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений. На підтвердження факту незадовільного стану здоров`я позивача, її представником долучено до матеріалів справи медичну документацію, зокрема виписку із медичної картки стаціонарного хворого терапевтичного (неврологія) відділення, згідно якої у період з 10.04.2018 по 24.04.2018 [PERSON] перебувала у стаціонарі, а також консультативний висновок невролога від 12.06.2020 (том 1 а.с. 249, 251). При цьому, представник позивача, долучаючи із письмовим клопотанням до матеріалів справи вказані докази, не виклав письмово діагнози, встановлені позивачу лікарями, і їх неможливо було встановити судом у судовому засіданні, враховуючи рукописний почерк лікарів. Представник позивача не зміг пояснити у судовому засіданні, в чому конкретно полягав незадовільний стан здоров`я позивача, крім, як пережитий інсульт у 2018 році та його наслідки - втрата зору та слуху, про що відсутні у матеріалах справи належні, достовірні та достатні докази. Крім цього, слід зазначити, що у долученому до позову результаті консультації у лікаря від 11.09.2020, не зазначено прізвище та ім`я особи, яка зверталася до лікаря (том 1 а.с. 250). Таким чином, матеріалами справи не містять доказів на підтвердження наявності у позивача такого стану здоров`я, що свідчили б про її нездатність усвідомити зміст укладеного договору, вона є особою з обмеженою дієздатністю або недієздатною, а також погані у неї зір та слух у момент укладання договору, що унеможливлювало прочитати зміст документів, наданих нотаріусом. Тим більше, каліграфічно та власною рукою, виводячи слово «дарування» у заяві до нотаріуса (том 1 а.с. 163), позивач усвідомлювала, що вчиняє правочин щодо дарування частки квартири, а не договір довічного утримання, враховуючи, що вказані терміни та назва договору чітко вказують на їх зміст та вчинення тієї, чи іншої дії. Сторона позивача не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування виникла помилка стосовно правової природи правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання вказаного договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи спірний договір, [PERSON] усвідомлювала умови правочину і його правові наслідки, тим більше з огляду на те, що договір посвідчувався нотаріально та їй роз`яснювався його зміст. З пояснень приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б., встановлено, що на час укладення договору, позивач була у належному стані для посвідчення договору та не скаржилася на стан здоров`я, не вказувала, що не може прочитати зміст документів, не дивлячись на свій поважний вік, та після роз`яснень їй нотаріусом наслідків вчинення договорів дарування, довічного утримання, спадкового договору та заповіту, наполягала на укладенні саме договору дарування. Крім того, слід зауважити, що відповідно до пункту 1 Глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (у редакції, чинній на день укладення спірного правочину), дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів, передбачених статтею 43 Закону України «Про нотаріат», що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії у здатності цієї особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Нотаріусом особу дарувальника було встановлено та дієздатність перевірено відповідно до вимог пункту 1 Глави 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та статті 43 Закону України «Про нотаріат», нотаріусом встановлено фізичну можливість дарувальника прочитати, усвідомити зміст та наслідки правочину та підписати його зміст і написати власноручно розписку. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 № 638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Помилка внаслідок незнання закону, чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Суд критично оцінює показання допитаних свідків - онуків позивача та її знайомих, які перебувають у дружніх стосунках з усіма членами родини, крім відповідача-1, при цьому онуки позивача мають свій певний інтерес у задоволенні позову, зокрема, враховуючи, що донька позивача перебуває за кордоном, що учасниками провадження визнається, а онуки нині доглядає за позивачем, зокрема [PERSON] проживає з позивачем. Судом не встановлено обставин, за яких дії позивача щодо укладення договору дарування не могли об`єктивно відображати її внутрішню волю внаслідок збігу тяжких обставин, що склались в її житті на момент укладання договору дарування чи під впливом неправомірних дій сина позивача, як сторони договору, чи третіх осіб, а також впливу вікових особливостей у момент укладання договору дарування, внаслідок чого спотворювалось її сприймання та усвідомлення основних аспектів угоди. Наданий стороною позивача заповіт, що був складений 26.03.2005 [PERSON] на випадок її смерті із розпорядженням, що частину квартири [ADDRESS] заповідає сину [PERSON] , стосується іншої квартири та був складений значно раніше, ніж оспорюваний Договір дарування (том 1 а.с. 53). Основними доказами на підтвердження позовних вимог, позивачем надано копії договорів про надання комунальних послуг, квитанції про сплату жилого-комунальних послуг, роздруківки та фіскальні чеки, що не є належним, достатнім доказом на підтвердження недійсності договору дарування. Так, долучені до позову копії договорів про надання комунальних послуг, містять лише першу їх сторінку та у деяких із них взагалі не зазначені прізвище та ім`я споживача і адреси, за якою надаються послуги, а деякі з них укладено ще чоловіком позивача, який помер. При цьому, на стадії дослідження доказів, сторона позивача не надала суду для дослідження вказані докази у повному обсязі, на що було звернуто увагу представника позивача після зауважень представника відповідача щодо неповноти доказів (том 1 а.с. 54-63). Надані стороною позивача роздруківки та фіскальні чеки про здійснення сплати за комунальні послуги не містять ідентифікуючих ознак, кому належить банківська картка з якої здійснювалося списання коштів (том 1 а.с. 65, 66, 70, 71, 75-80). Факт того, що на позивача були оформлені особові рахунки щодо комунальних послуг та здійснення нарахувань за такі послуги з урахуванням пільг, учасниками провадження не заперечується, та може свідчити про економію коштів, оскільки [PERSON] зареєстрована та продовжує проживати у спірній квартирі, після укладення договору дарування, і цей факт не може свідчити про укладення договору під помилкою. Доводи сторони позивача про те, що подарована частина квартири була її єдиним місцем проживання, не є підставою для оспорювання договору, позаяк вона не позбавлена ні судовим рішенням ні законом на право подальшого проживання у спірній квартирі, що надає їй законне право проживання у квартирі, враховуючи наявність у неї права спадкування за померлим сином та позивач не доводила і суд не встановлював, що відповідач-1 чинить їй перешкоди у можливості користування квартирою та вчиняє дії з її виселення. Спір між сторонами не стосується втручання у право позивача на повагу до житла. Таким чином, доказів на підтвердження того, що правочин, вчинений внаслідок «помилки щодо природи правочину» суду не надано. Належних та допустимих доказів на підтвердження існування при укладенні Договору дарування «помилки», а саме неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення позивача, не надано. З огляду на вищевикладене, у суду наявні всі підстави стверджувати, що [PERSON] розуміла природу укладеного саме Договору дарування, права та обов`язки сторін, які виникають за Договором дарування, а причиною звернення до суду з даним позовом про визнання договору недійсним з підстав помилки щодо природи договору є наслідком того, що син помер раніше за позивача та при житті склав заповіт щодо квартири, заповідаючи її своїй дружині (відповідачу-1). Верховний Суд неодноразово зазначав, що зміна рішення дарувальника або ставлення до його наслідків після укладення таких правочинів, зміна стосунків з обдарованим не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивачки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочинів, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність. Суд дійшов висновку, що у справі не встановлено сукупності обставин, які свідчать про те, що [PERSON] неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування. Оскільки не доведено обставин, на які посилалась як на обґрунтування позовних вимог, тому у суду відсутні законні підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, відповідно до статті 229 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до переконання, що наявні матеріалах справи докази не підтверджуються порушеного права позивача, у зв`язку з чим, в задоволенні даного позову слід відмовити. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, судові витрати відносяться за рахунок позивача.

Outcome: dismissed