Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-11 00:00:00

І. Суть спору 01.03.2024 позивачка [PERSON] звернулася до Іваничівського районного суду Волинської області із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, покликаючись на те, що між нею та відповідачем було укладено шлюб, від якого спільних неповнолітніх дітей не мають. Позивачка стверджує, що подружні відносини з відповідачем у них не склалися, причиною чого є несумісність характерів та різні погляди на життя і майбутнє. Між ними давно втрачено почуття любові та поваги один до одного, а шлюбні відносини фактично припинені. Більше 20 років сторони проживають окремо один від одного, кожен з них живе своїм життям та своїми інтересами. Позивачка вважає, що подальше спільне життя разом, як подружжя та збереження шлюбу суперечить її з відповідачем інтересам. Дошлюбне прізвище позивачка не бажає відновлювати. Спір про спільне майно подружжя у сторін відсутній. З огляду на такі обставини, позивачка просить суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем. ІІ. Позиція учасників справи У судове засідання позивачка не прибула, про причини неявки суд не повідомила. Представник позивачки у судове засідання також не прибув; подала заяву про здійснення розгляду справи без її участі та участі позивачки, підтримання позовних вимог у повному обсязі, прохання такі задовольнити та відсутність заперечень щодо винесення заочного рішення у справі. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач в судове засідання не з`явився. Будь-яких заяв чи клопотань від нього не надходило. Відзиву на позовну заяву не подав. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 20.03.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі, розгляд справи проводиться за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, учасники справи не прибули. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Сторона позивача скористалася наданим їй правом та, відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, заявила клопотання про розгляд справи без її участі. Про дату, час та місце розгляду справи відповідач був належним чином повідомлений. Враховуючи наявність умов, передбачених ст. 280 ЦПК України, судом постановлено ухвалу про здійснення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази,які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,суд приходить до такого висновку. ІV. Обставини справи, встановлені судом Як слідує із матеріалів справи, сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 28.06.1996 [INFO] за актовим записом № 116, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 28.06.1996 (а.с.4,5). Від шлюбу спільних неповнолітніх дітей у подружжя немає. Як слідує із викладених у позовній заяві пояснень позивачки, подружні відносини з відповідачем у них не склалися, причиною чого є несумісність характерів, різні погляди на життя і майбутнє, втрата почуття любові та поваги один до одного. Сторони спільного господарства не ведуть більше 20 років, шлюб має формальний характер. Позивачка вважає, що подальше спільне життя разом, як подружжя та збереження шлюбу суперечить її з відповідачем інтересам. Спір про спільне майно подружжя у подружжя відсутній. Відповідач відзиву на позовну заяву не подав. V. Застосоване судом законодавство Відповідно до ст. 51 Конституції Українита ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ст. 112 СК України, вирішуючи спір про розірвання шлюбу, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з подружжя, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. При вирішенні даного спору, суд виходить із того, що добровільність шлюбу це одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Європейський суд з правлюдини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006року у справі "Проніна проти України"). Крім того, порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, визначений нормами Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23.06.2005 № 2709-IV (зі змінами). \~ \~ \~ \~Згідно зі ст. 1 згаданого Закону визначає поняття «іноземний елемент» як ознаку, котра характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється, зокрема, в тому, що юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави. \~ \~ \~ \~Відповідно ст.\~60\~вказаного Закону\~правові наслідки\~шлюбу визначаються\~спільним особистим\~законом подружжя,\~а за\~його відсутності\~-\~правом держави,\~у якій\~подружжя мало\~останнє спільне\~місце проживання,\~за умови,\~що хоча\~б один\~з подружжя\~все ще\~має місце\~проживання у\~цій державі,\~а за\~відсутності такого\~-\~правом,\~з яким\~обидва з\~подружжя мають\~найбільш тісний\~зв`язок іншим\~чином. \~ \~ \~ \~ Припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу (ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право»). \~ \~ \~ \~З матеріалів\~справи вбачається,\~що [PERSON] \~та [PERSON] \~уклали шлюб\~між собою\~28.06.1996\~ на\~території \~Сахалінської області\~російської федерації,\~на теперішній\~час \~позивач \~є громадянкою\~України,\~сторони мають\~зареєстроване місце\~проживання за\~адресою:\~ [ADDRESS] .\~Отже,\~на вирішення\~питання щодо\~припинення шлюбу\~між сторонами\~поширюється дія\~норм Сімейного\~кодексу України\~від 10.01.2002\~№ 2947-III (в редакції Закону, що діє на момент подачі заяви про розірвання шлюбу). VI. Висновки суду Враховуючи, що сторони не підтримують шлюбних стосунків протягом тривалого часу та не відновлюють сімейних відносин, не мають спільної згоди щодо примирення, вбачаються підстави, що свідчать про стійкий розлад подружніх стосунків. Так, як судом установлено, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися, спільне господарство вони не ведуть, суд дійшов переконання, що сім`я розпалась остаточно і зберегти її неможливо, а, оскільки, шлюб між сторонами існує формально, то згідно з ст.112 Сімейного кодексу України наявні всі підстави для розірвання такого. Відтак, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі. VII. Розподіл судових витрат між сторонами Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору.

Outcome: approved