Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-08 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовною заявою у якій просить стягнути з Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» безпідставно набуті кошти розмірі 8608,24 грн, три відсотки річних за період з 02.11.2021 по 05.02.2024 у сумі 501,47 грн, інфляційні втрати за період з 02.11.2021 по 05.02.2024 у розмірі 2578,83 грн; вирішити питання розподілу судових витрат. В обґрунтування позову покликається на те, що спірні кошти стягнуті під час примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 10.02.2021 № 4976, який в подальшому судовим рішенням визнаний таким, що не підлягає виконанню. Відтак, спірні кошти стягнуті без достатньої правової підстави у відповідності до ст. 1212 ЦК України. Разом із тим, за прострочення виконання грошового зобов`язання, просить застосувати до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК України. У відповідності до ст. ст. 1212, 625 ЦК України просить позов задовольнити. Відповідачами не подано до суду відзивів, які б містили заперечення на позов. 14 лютого 2024 року ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представником позивача подано до суду заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача. Позовні вимоги підтримує повністю та просить такі задовольнити. У судове засідання учасники справи не з`явились, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце цього засідання. Відповідач про причини неявки не повідомив, не подав відзив на позов, а відтак, враховуючи, що представником позивача подано заяву про розгляду справи у їх відсутності, суд постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи з дотриманням вимог, встановлених ст.281 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов наступного. 10 лютого 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н. С. вчинено виконавчий напис № 4976 про стягнення з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 51743,43 грн. З метою примусового виконання цього виконавчого документа, 23 березня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клітченко О. А. відкрито виконавче провадження № [NUMBER]. Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 червня 2021 року виконавчий напис нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хари Н. С. від 10.02.2021 № 4976 визнано таким, що не підлягає виконанню. Рішення набрало законної сили. У межах виконавчого провадження № [NUMBER], з метою примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 10.02.2021 № 4976 стягнуто з позивача грошові кошти у сумі 8608,24 грн, з яких: 519,42 грн та 301,40 грн - основна винагорода приватного виконавця, 400,00 грн - витрат на проведення виконавчих дій, 7387,42 грн - стягнення коштів на погашення боргу. Дані обставини підтверджено довідкою Комунального некомерційного підприємства «Миколаївський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Миколаївської обласної ради від 01.02.2024 № 124. Таким чином, враховуючи, що судовим рішенням від 23.06.2021 визнано оспорюваний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, а відтак виникли спірні правовідносини, які регулюються нормам статті 1212 Цивільного кодексу України, виходячи з наступних мотивів. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України, Кодекс) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу (збереження майна без достатньої правової підстави) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є правовідносини, які виникають у зв`язку з безпідставним утриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. При цьому, набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності правової підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15, від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19. Повертаючись до матеріалів справи, суд відмічає, що правовою підставою для набуття АТ «ПУМБ» грошових коштів у спірному розмірі став виконавчий напис нотаріуса, який рішенням суду визнано таким, що не підлягає виконанню, а відтак оскільки відпадала правова підстава для отримання таких коштів, а тому грошові кошти у розмірі 7387,42 грн підлягають поверненню позивачу у відповідності до ст. 1212 ЦК України, а позовну вимоги задовольнити. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період з 02.11.2021 по 05.02.2024, оскільки відповідачем порушено позадоговірне (деліктне) грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України, суд прийшов до наступного. Згідно з ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України). Відповідно до ст. 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 758/1303/15-ц (пункт 26)). Відповідно до правових позицій Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 (справа № 910/10156/17), від 16.05.2018 (справа № 686/21962/15-ц) суд касаційної інстанції застосував до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК і навів правовий висновок про те, що у наведеній нормі визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт), тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 (справа № 910/1238/17) роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (пункт 6.20). Таким чином, Великою Палатою Верховного Суду чітко розмежовано поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами", причому останні проценти кваліфіковано саме в якості плати боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання, врегульованої частиною другою статті 625 ЦК України. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд установив, що у зв`язку із набранням рішення суду від 23.06.2021 № 489/2290/21 законної сили, позивач звернувся до АТ «ПУМБ» із вимогою про повернення безпідставно отриманих коштів, однак такі не були повернуті, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Отже, відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання щодо повернення безпідставно набутих грошових коштів, яке виникло на підставі ст. 1212 ЦК України, а відтак наявні підстави для нарахування 3% річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Відповідно до поданого позивачем розрахунку за період з 02.11.2021 по 05.02.2024, основна сума боргу 7387,42 грн, сума трьох процентів річних складає розмірі 501,47 грн, інфляційні втрати у розмірі 2578,83 грн. Даний розрахунок ніким не оскаржувався, є чинним, а відтак приймається судом до уваги. У зв`язку із наведеним, суд прийшов до переконання про те, що позовні вимоги необхідно задовольнити. З урахуванням задоволення позову , на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, суд прийшов наступного. Із матеріалів справи убачається, що 30.01.2024 року між позивачем та адвокатом Сірською І. С. укладено договір про надання професійної правничої допомоги, копія якого міститься у матеріалах справи. Представництво інтересів позивача у суді адвокат здійснював на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги. У позовній заяві позивач наводить попередній розрахунок понесення судових витрат, зокрема витрат на професійну правничу домовому у розмірі 6000,00 грн. Відповідачами не подано до суду клопотань про зменшення судових витрат на правничу допомогу. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаннях з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 ст. 137 цього Кодексу за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При цьому, за приписами частини 3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 цього Кодексу розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається, суд зазначає про те, що відповідно до укладеного договору позивач сплачує адвокату винагороду в розмірі, визначеному додаткової угодою до даного договору, який є невід`ємною частиною такого договору. Відповідно до додатку № 1 від 30.01.2024 року сторони дійшли згоди про сплату винагороди у розмірі 6000,00 грн за складання, оформлення та подання позовної заяви про стягнення з АТ «ПУМБ» коштів, набутих без достатньої правової підстави. Відповідно до акта наданих послуг від 05.02.2024 адвокатом надано позивачу наступні послуги: - аналіз норм чинного законодавства та актуальної судової практики - 0,30 год, надання розгорнутої консультації - 0,30 год, оформлення та подання позовної заяви - 2 год, а всього 3 години. Вартість однієї години - 2000,00 грн. Загальна вартість - 6000,00 грн. На підтвердження понесення позивач витрат на професійну правничу допомогу до суду подано платіжну інструкцію від 30.01.2024. Суд зазначає, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved