Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-10 00:00:00

29.12.2022 [PERSON] звернувся із вказаним вище позовом до суду, зазначивши, що [INFO] помер його двоюрідний племінник [PERSON] , після смерті якого залишилося спадкове майно у вигляді квартири [ADDRESS] . 03.12.2015, тобто у строк, встановлений законом, позивач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської О.В. із заявою про прийняття спадщини [PERSON] , надавши при цьому усі необхідні документи як щодо права власності спадкодавця на вказане спадкове майно, так і щодо його родинних відносин з померлим. Однак постановою нотаріуса від 02.07.2021 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , оскільки при перевірці відомостей, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, нотаріусом було встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 02.12.2016 вказана квартира була відчужена [PERSON] відповідачці [PERSON] . При цьому нотаріусом також було з`ясовано, що [PERSON] набув право власності на цю квартиру на підставі договору купівлі-продажу, укладеного ним 02.09.2016 зі [PERSON] , якому квартира належала на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації державного житлового фонду Київського державного авіаційного заводу 27.09.1999. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що квартира [ADDRESS] належала двоюрідній сестрі позивача [PERSON] та її сину [PERSON] на праві спільної сумісної власності без визначення часток на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22.02.1996, посвідченого державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №6-357. Після смерті [PERSON] на підставі заяв про прийняття спадщини, які були подані її батьком [PERSON] та сином [PERSON] , Восьмою київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу, однак свідоцтва про право на спадщину видані не були. Батько [PERSON] - [PERSON] помер [INFO] . На час смерті останнього його онук [PERSON] проживав разом із ним за адресою [ADDRESS] , що підтверджується рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 18.09.2017 у справі №759/9858/17, яким встановлено факт постійного проживання спадкоємця [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини. Отже, після смерті [PERSON] належну їй 1/2 частку квартири [ADDRESS] прийняв, але не оформив своїх спадкових прав на неї, її син [PERSON] , а іншу 1/2 частину прийняв, але не оформив її батько [PERSON] . Спадкоємцем останнього був його онук [PERSON] , який помер [INFO] , не отримавши свідоцтва про право власності на спадщину за законом. Таким чином, позивач, будучи двоюрідним дядьком померлого [PERSON] , є спадкоємцем п`ятої черги до майна померлого за законом та він є єдиним спадкоємцем, який має право на його спадщину. Разом із цим, як було з`ясовано позивачем, 02.09.2016 було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] , що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є.В та зареєстрований за номером 2075. На підтвердження доказів наявності права власності на вказану квартиру нотаріусу Незнайку Є.В. було надано свідоцтво про право власності на житло від 27.09.1999, видане органом приватизації державного житлового фонду Київського державного авіаційного заводу згідно з розпорядженням (наказом) №734 від 20.09.1999, що було зареєстроване міським бюро технічної інвентаризації 22.10.1999 та записане у Реєстрову книгу за №6161. Позивач стверджує, що таке свідоцтво є підробленим, оскільки у ньому невірно зазначена назва органу, що здійснює реєстрацію, а саме вказано «міське бюро техінвентаризації», тобто орган, якого ніколи не існувало, оскільки правильною назвою органу було «Київське міське бюро технічної інвентаризації (БТІ)». Крім того, зазначена у свідоцтві назва «Державне підприємство «Київський авіаційний завод» також не відповідає дійсності, оскільки з 27.09.1995 таке підприємство було перейменовано на «Київський державний авіаційний завод «АВІАНТ». Крім того, правовстановлюючим документом спадкодавців позивача, які постійно проживали у квартирі за адресою [ADDRESS] з дня її придбання, був інший правовстановлюючий документ, а саме: договір купівлі-продажу квартири від 22.02.1996, посвідчений державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори Кістановою А.Н. та зареєстрований в реєстрі №6-357, згідно з яким квартира була придбана [PERSON] (двоюрідною сестрою позивача) та її сином [PERSON] (двоюрідним племінником позивача) у [PERSON] . Для укладання зазначеного договору купівлі-продажу [PERSON] опікунська рада Шевченківської районної державної адміністрації 20.02.1996 надавала згоду за № 221 на продаж попередньої квартири у [ADDRESS] та на придбання 2-кімнатної квартири [ADDRESS] від імені неповнолітнього сина [PERSON] . В свою чергу, [PERSON] була власницею квартири на підставі свідоцтва про право на житло, виданого Відділом приватизації житла Подільської районної державної адміністрації 27.12.1994 за реєстровим номером 6346, яке було зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації 03.01.1995 за реєстровим номером 1663. Зазначене свідоцтво було надано Київським міським бюро технічної інвентаризації супровідним листом №062/14-4183 від 10.04.2017 на запит судді Супрун Г.Б. у справі 758/11648/16-ц. Також, про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] на дату її продажу родичам позивача свідчить довідка-характеристика, що була видана для укладання договору купівлі-продажу за №38111-9 від 19.02.1996. Окрім того, Першою Київською державною нотаріальною конторою надавалася довідка №7595-8 від 21.02.1996 власниці [PERSON] про відсутність заборон на квартиру. Факт видачі правовстановлюючого документу на ім`я [PERSON] також підтверджується відповідями Подільської районної в місті Києві державної адміністрації №106-Ю6/ОП/Т/831-3148 від 15.11.16 та відповіддю №Ю6-Ю6/ОП/Т-278-967 від 13.04.2017, у яких зазначено, що Відділом приватизації житла Подільської районної державної адміністрації дійсно було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . В той же час, у відповіді ДП «АНТОНОВ» філії «Серійний завод «АНТОНОВ» №057-56 від 27.12.2016 зазначено, що на вказаній філії відсутні дані про видачу 27.09.1999 органом приватизації державного житлового фонду Київського державного авіаційного заводу «АВІАНТ» свідоцтва про право власності на житло, а саме на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . Більше того, вказаний будинок ніколи не перебував на балансі зазначеного підприємства. Згідно відповіді ДП «АНТОНОВ» філії «Серійний завод «АНТОНОВ» №057-52 від 23.11.2016 [PERSON] ніколи не працював на філії «Серійний завод «АНТОНОВ» та, відповідно, свідоцтво про право власності, на підставі якого була відчужена квартира, не могло йому видаватися, як такому, що ніколи не мав трудових відносин із зазначеним підприємством. Більш того, згідно відмітки, проставленої у паспорті [PERSON] , право на безоплатну приватизацію ним використано у 2003 році, а не 20.09.1999 (дата підробленого свідоцтва про право власності). Позивач також вказує на те, що під час укладання договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] на підставі підробленого свідоцтва про право власності 02.09.2016 до справи нотаріусу Незнайку Є.В. була надана підроблена довідка Ф-3 №54143/16 від 31.08.2016, начебто видана КК «Центр комунального сервісу», з інформацією про те, що [PERSON] - власник особового рахунку та проживав у зазначеній квартирі з 12.10.1999. Однак у відповіді КК «Центр комунального сервісу» зазначено, що відповідно до журналу реєстрації довідок в Подільському районному сервісному центрі довідка про склад сім`ї за № 54143/16 від 31.08.2016 не видавалася. Також була надана підроблена довідка БТІ КВ-2016 №34718 від 31.08.2016 про те, що власником квартири був [PERSON] . Однак бланк БТІ, на якому надавалася відповідь на запит судді Супрун Г.В. , та тип нумерації є різними. Також позивач вказує на те, що уже через три місяці після організації першої угоди купівлі-продажу квартири, що відбулася 02.09.2016 на підставі підробленого документу, 02.12.2016 [PERSON] поспіхом уклав другий договір купівлі-продажу зазначеної вище квартири з [PERSON] , що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М. та зареєстрований за номером 2827. [PERSON] , яка згідно документів на даний час є власником спірної квартири, подавала заяву до Подільського управління поліції ГУ НП у м. Києві, за результатами розгляду якої було внесено до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань відомості за №12017100070001272 від 23.03.2017. Про що була така заява, позивачу невідомо, але 17.05.2017 його викликали на допит. Чим закінчилося досудове розслідування, йому невідомо. Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 23.06.2017 за заявою [PERSON] до Київської міської прокуратури №10 та на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Києва у справі №761/21198/17 від 21 06.2017 накладено арешт на спірну квартиру. Також позивач вказує на те, що у вересні 2016 року ним було подано до Подільського районного суду міста Києва позовну заяву про визнання договору купівлі-продажу квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , недійсним та справа за цим позовом (№758/11648/16-ц) й досі знаходиться у провадженні суду. Так, рішенням Подільського районного суду міста Києва від 26.03.2018 у задоволенні вимог позивачу було відмовлено в повному обсязі, а ухвалою Київського апеляційного суду від 12.11.2018 його апеляційну скаргу було відхилено. Однак 20.05.2020 Верховний Суд скасував рішення Подільського районного суду міста Києва та ухвалу Київського апеляційного суду та направив справу на новий розгляд, зазначивши, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам. Обраний позивачем, як спадкоємцем, який не оформив права власності на спадкове нерухоме майно, спосіб захисту права шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу спадкового майна, вчиненого третіми особами, є таким, що спрямований на відновлення його прав та відповідає змісту відповідного права та характеру його порушення. Крім того, позивач зазначив, що у грудні 2022 року ним подано до Подільської окружної прокуратури міста Києва заяву про вчинення кримінального правопорушення (злочину) щодо продажу квартири на підставі підроблених документів за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 190, 358 КК України. Із зазначених підстав позивач [PERSON] звернувся із вказаним позовом до суду, в якому, із урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просить суд: - визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 27.09.1999 органом приватизації державного житлового фонду Київського державного авіаційного заводу на ім`я [PERSON] згідно з розпорядженням (наказом) №734 від 20.09.1999, що зареєстроване міським бюро техінвентаризації 22.10.1999 у реєстровій книзі за №6161; - визнати за ним право власності на спадкове майно, яким є квартира [ADDRESS] ; - витребувати майно з чужого незаконного володіння [PERSON] на його користь. Ухвалою суду від 12.01.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. 15.02.2023 представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначено про невизнання позову з огляду на наступне. Щодо позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло представник відповідача зазначив, що такі вимоги є необґрунтованими, оскільки оспорюване свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право. Видача свідоцтва про право власності, так само як і державна реєстрація, не породжує виникнення права власності, оскільки відповідне свідоцтво лише фіксує факт наявності відповідного права, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Посилаючись на постанову Верховного Суду у справі №925/797/17, позивач вказує на те, що відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло без оспорення рішення уповноваженого органу, у даному випадку органу приватизації державного житлового фонду Київського державного авіаційного заводу, про видачу такого свідоцтва. Крім того, позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва пред`явлені до неналежного відповідача, оскільки [PERSON] оспорюване свідоцтво про право власності на житло не видавала, прав та законних інтересів позивача вона не порушувала. За викладених обставин належним відповідачем в розрізі даного спору є орган приватизації державного житлового фонду Київського державного авіаційного заводу, яким видано оспорюване свідоцтво. Крім того, представник вказує на те, що доводи позивача про те, що оспорюване свідоцтво про право власності на житло є підробленим, не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами. Зокрема, відсутній вирок суду, що набрав законної сили, яким встановлено вказаний факт підробки оспорюваного документу, або будь-які висновки експертів, самі експертні дослідження щодо підробки свідоцтва про право власності на житло, будь-яка інформація про кримінальні провадження, внесені до ЄРДР за заявами позивача про вчинення кримінального правопорушення тощо. При цьому позивач, будучи обізнаним про факт можливої підробки документів, починаючи з 2016 року (звернення до суду з першим позовом), не подавав до правоохоронних органів заяв про можливу підробку документів, про порушення його прав що спірної квартири, а зробив це лише у грудні 2022 року, про що він зазначив у тексті позовної заяви, водночас на підтвердження чого не додав до позовної заяви ні копії такого звернення, ні копії витягу про внесення відомостей до ЄРДР за його заявою. Також представник відповідача вказує на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом з огляду на те, що вперше [PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва у вересні 2016 року (справа №758/11648/16-ц) та [PERSON] було залучено до участі у вказаній справі ще у грудні 2016 року. Таким чином, із урахуванням правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 27.01.2021 у справі №186/599/17, про те, що початок перебігу позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна, позивачем пропущено строк позовної давності за вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння. 02.03.2023 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач вказує на безпідставність посилання сторони відповідача на постанову Верховного Суду у справі №925/797/17 з огляду на те, що предмет і підстави позовних вимог у вказаній справі не є аналогічними із позовними вимогами у даній справі. Крім того, позивач зазначив, що оскільки згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на день подання позову до суду власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] , саме вона є належним відповідачем за даним позовом, як особа, речове право на майно якої оспорюється. Щодо строку позовної давності позивач зазначив, що оскільки підставою для звернення його до суду з даним позовом стала постанова приватного нотаріуса КМНО Верповської О.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02.07.2021, то строк позовної давності ним не пропущено. 07.03.2023 представником позивача подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог. 13.03.2023 представником відповідача подано до суду заперечення на таку заяву. Ухвалою суду від 11.04.2023 прийнято до розгляду уточнену позовну заяву, залучено до участі у справі в якості співвідповідача ДП «АНТОНОВ», витребувано письмові докази за клопотанням представника позивача, задоволено заяву представника позивача про допит свідків. Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі. 02.05.2023 представником відповідача подано до суду відзив на уточнену позовну заяву, у якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених ним у відзиві на позовну заяву. Щодо вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння представник відповідача вказує на те, що такі вимоги також є безпідставними та необґрунтованими, оскільки відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем та не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. При укладенні договору купівлі-продажу квартири відповідач вжила всіх передбачених та доступних заходів з метою отримання інформації щодо правомірності та законності своїх дій на укладення такого договору, одержала витяги про відсутність заборон та арештів, державна реєстрація права власності на квартиру за відповідачем була проведена нотаріусом з дотриманням вимог чинного законодавства. В пункті 6 договору купівлі-продажу квартири міститься гарантія продавця [PERSON] про те, що по квартирі відсутні будь-які обтяження і судові спори. Таким чином, на час придбання майна відповідач правомірно очікувала, що продавець має право ним розпоряджатися, а вона після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти. При цьому представник також просить врахувати, що згідно з висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 15.03.2023 у справі №725/1824/20, конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальних і надмірний тягар. Факт незаконного відчуження та допущення продажу майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача. Ухвалою суду від 05.06.2023 задоволено клопотання представника позивача про витребування та повторне витребування доказів. 22.06.2023 до суду надійшли від Київського державного нотаріального архіву копії матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 02.09.2016, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 19.07.2023 до суду надійшов відзив від ДП «АНТОНОВ», у якому відповідачем зазначено про відсутність на підприємстві даних про видачу свідоцтва про право власності на житло від 27.09.1999 та наявності наказу №734 від 20.09.1999, виданого органом приватизації державного житлового фонду Київського державного авіаційного заводу. У відзиві представник відповідача просить розглянути справу без його участі, за наявними в матеріалах справи документами. 15.08.2023 представником відповідача [PERSON] подано заяву про застосування строків позовної давності. Ухвалою суду від 15.08.2023 задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів. 24.08.2023 до суду надійшли від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М. копії договору купівлі-продажу квартири від 02.12.2016, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , у тому числі копії усіх наявних документів, на підставі яких його було посвідчено. 28.08.2023 на виконання ухвали суду від 15.08.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. надано до суду копію спадкової справи, заведеної до майна померлого [INFO] [PERSON] , а також повідомлено про те, що спадкова справа після померлого [INFO] [PERSON] не відкривалась. 06.09.2023 на виконання ухвали суду від 15.08.2023 Восьмою київською державною нотаріальною конторою надано до суду копію спадкової справи, заведеної до майна померлої [INFO] [PERSON] . У підготовчому судовому засіданні 12.10.2023 представник відповідача [PERSON] адвокат Куксюк А.Л. подав зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , ДП «АНТОНОВ» про визнання добросовісним набувачем, у прийнятті якої до розгляду ухвалою суду було відмовлено. Крім того, ухвалою суду від 12.10.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, посилаючись на ті ж обставини, що зазначені у позовній заяві, відповіді на відзив, заяві про збільшення розміру позовних вимог, а також надані нею в усних поясненнях. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Куксюк А.Л. просив відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзивах на позовні заяви та із урахуванням пояснень, наданих ним в ході судового розгляду. Відповідач [PERSON] , яка приймала участь в судовому засіданні дистанційно, в режимі відеоконференції, просила відмовити у задоволенні позову із тих же підстав. Представник відповідача ДП «АНТОНОВ» у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно дослідивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступних висновків. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно з ч. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. У свою чергу суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. [INFO] помер [PERSON] , який на день смерті був зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Факт смерті [PERSON] підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Спадщину після смерті [PERSON] прийняв його двоюрідний племінник [PERSON] , звернувшись 03.12.2015 із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської О.В. На підставі такої заяви [PERSON] нотаріусом було заведено спадкову справу №19/2015. Однак згідно з постановою нотаріуса Верповської О.В. за вих. №140/02-31 від 02.07.2021 [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , яка відповідно до поданих спадкоємцем документів увійшла до складу спадкового майна [PERSON] . Така відмова нотаріуса пов`язана із тим, що при оформленні спадкової справи нотаріусом було встановлено факт відчуження вказаної квартири після смерті спадкодавця. Так, спадкоємцем [PERSON] було подано нотаріусу в якості правовстановлюючого документа на квартиру [ADDRESS] договір купівлі-продажу квартири від 22.02.1996, посвідчений державним нотаріусом Восьмої київської державної нотаріальної контори Кристановою А.Н. за реєстровим №6-357, дублікат якого виданий державним нотаріусом Київського державного нотаріального архіву Посипанко А.А. 18.02.2016 за реєстровим №1-2. Згідно з вказаним договором квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] , яка діяла від свого імені та як законний представник від імені її неповнолітнього сина [PERSON] , у [PERSON] , яка була власником квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 27.12.1994 Відділом приватизації житла Подільської районної державної адміністрації згідно з розпорядженням №6346 від 28.12.1994 та зареєстрованого у реєстровій книзі за №1663. Після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , її спадкове майно фактично прийняли її батько [PERSON] та син [PERSON] , по 1/2 частці кожен. Проте [PERSON] помер [INFO] , а [PERSON] помер [INFO] , не оформивши своїх спадкових у прав у встановленому законом порядку. Спадкоємцем померлого [PERSON] був його онук [PERSON] , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав. Разом із цим, 02.07.2021 нотаріусом Верповською О.В. було перевірено інформацію, яка міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02.12.2016, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М. за реєстровим номером 2827, квартира [ADDRESS] перейшла у власність покупця [PERSON] . На момент укладення такого договору відчужувана квартира належала продавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02.09.2016, укладеного ним із [PERSON] , що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є.В. за реєстровим номером 2075. Право власності продавця [PERSON] на вказану квартиру підтверджувалося свідоцтвом про право власності на житло, видане органом приватизації державного житлового фонду Київського державного авіаційного заводу 27.09.1999. Таким чином, з`ясувавши вказані обставини, нотаріус Верповська О.В., діючи у відповідності до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012, відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру [ADDRESS] . Зазначена обставина стала підставою для звернення його із даним позовом до суду. Таким чином, судом встановлено, що метою звернення [PERSON] до суду є отримання ним можливості реалізації своїх спадкових прав після смерті його двоюрідного племінника [PERSON] та набуття в порядку спадкування за законом права власності на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст. 328 цього Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 цього Кодексу спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.1, ч.2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Статтею 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкування за законом здійснюється у наступній черговості (при цьому кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків зміни черговості одержання права на спадкування, встановлених статтею 1259 ЦК України): перша черга: діти спадкодавця (у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті), той з подружжя, який його пережив, та батьки; друга черга: рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері; третя черга: рідні дядько та тітка спадкодавця; четверта черга: особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини; п`ята черга: інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення, та утриманці спадкодавця (неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування). Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно з ч.5 ст. 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частинами першою та третьою статті 1296 цього Кодексу визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно з п.п. 4.15 п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Крім того, у відповідності до п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень ч.1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України в редакції 2003 року, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Як встановлено судом, звернувшись до суду із даним позовом, позивач [PERSON] вказує на те, що позбавлений можливості у встановленому законом порядку оформити свої спадкові праві після смерті його двоюрідного племінника [PERSON] у зв`язку з тим, що квартира [ADDRESS] , яка увійшла до складу спадщини, була відчужена після смерті спадкодавця на підставі підроблених документів, зокрема, підробленого свідоцтва про право власності на житло. Разом із цим, належних доказів на підтвердження таких обставин позивачем суду не надано. Так, як з`ясовано в ході судового розгляду, 02.09.2016 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є.В та зареєстрований за номером 2075. На підтвердження доказів наявності права власності на вказану квартиру нотаріусу Незнайку Є.В. було надано свідоцтво про право власності на житло від 27.09.1999, видане органом приватизації державного житлового фонду Київського державного авіаційного заводу згідно з розпорядженням (наказом) №734 від 20.09.1999, що було зареєстроване міським бюро технічної інвентаризації 22.10.1999 та записане у Реєстрову книгу за №6161. В обґрунтування позову позивач вказує на те, що таке свідоцтво є підробленим, оскільки у ньому невірно зазначена назва органу, що здійснює реєстрацію, а саме вказано «міське бюро техінвентаризації», тобто орган, якого ніколи не існувало, оскільки правильною назвою органу було «Київське міське бюро технічної інвентаризації (БТІ)». Крім того, зазначена у свідоцтві назва «Державне підприємство «Київський авіаційний завод» також не відповідає дійсності, оскільки з 27.09.1995 таке підприємство було перейменовано на «Київський державний авіаційний завод «АВІАНТ». Як встановлено судом зі змісту відзиву ДП «АНТОНОВ», відповідно до службової записки, наданої до юридичного управління відділом планування договорів за №500 від 21.06.2023, на підприємстві встановлено відсутність даних про видачу свідоцтва про право власності на житло від 27.09.1999 та наявності наказу №734 від 20.09.1999, виданого органом приватизації державного житлового фонду Київського державного авіаційного заводу. На підтвердження вказаної інформації від відділу документообігу підприємства також надійшла службова записка за №164/220 від 14.07.2023 про те, що запитуваний судом наказ за №734 від 20.09.1999 в центральному архіві організаційно-розпорядчої документації ДП «АНТОНОВ» відсутній. Крім того, як зазначено у відповіді ДП «АНТОНОВ» філії «Серійний завод «АНТОНОВ» №057-56 від 27.12.2016, що була додана позивачем до позовної заяви, на вказаній філії відсутні дані про видачу 27.09.1999 органом приватизації державного житлового фонду Київського державного авіаційного заводу «АВІАНТ» свідоцтва про право власності на житло, а саме на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] , а також відсутні дані про перебування вказаного будинку на балансі підприємства. Згідно з відповіддю ДП «АНТОНОВ» філії «Серійний завод «АНТОНОВ» №057-52 від 23.11.2016 [PERSON] не працює та ніколи не працював на КиДАЗ «Авіант». Позивач також вказує на те, що під час укладання договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] на підставі підробленого свідоцтва про право власності 02.09.2016 до справи нотаріусу Незнайку Є.В. була надана підроблена довідка Ф-3 №54143/16 від 31.08.2016 начебто видана КК «Центр комунального сервісу», з інформацією про те, що [PERSON] - власник особового рахунку та проживав у зазначеній квартирі з 12.10.1999, однак у відповіді КК «Центр комунального сервісу» зазначено, що відповідно до журналу реєстрації довідок в Подільському районному сервісному центрі довідка про склад сім`ї за № 54143/16 від 31.08.2016 не видавалася. Також була надана підроблена довідка БТІ КВ-2016 №34718 від 31.08.2016 про те, що власником квартири був [PERSON] . Однак бланк БТІ, на якому надавалася відповідь на запит судді Супрун Г.В. , та тип нумерації є різними. Разом із цим, вказані обставини, на думку суду, не можуть беззаперечно свідчити про факт підробки оспорюваного свідоцтва про право власності на житло, а тому доводи позивача у цій частині суд оцінює критично. При цьому суд керується положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України, якою визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту недійсності оспорюваного свідоцтва про право власності на житло позивачем до суду не подано. Зокрема, в матеріалах справи відсутній вирок суду, що набрав законної сили, яким встановлено вказаний факт підробки оспорюваного документу, або будь-які висновки експертів, самі експертні дослідження щодо підробки свідоцтва про право власності на житло тощо. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 10.05.2023 у справі №715/310/22, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/ припинення прав взагалі). В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах. Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Із урахуванням наведеного, а також з огляду на обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає, що вимоги про визнання недійсним оспорюваного свідоцтва про право на житло є необґрунтованими та недоведеними. Ураховуючи наведене, суд вважає недоведеними твердження позивача, наведені в обґрунтування позовних вимог у цій частині. Крім того, судом приймається до уваги те, що з часу відкриття спадщини [PERSON] 14.07.2015 та до моменту звернення [PERSON] із даним позовом до суду - 29.12.2022 минуло більше 7 (семи) років. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, які б позбавили позивача можливості реалізувати її спадкові права протягом такого тривалого періоду часу, ним до суду не надано. При цьому, як встановлено судом, 22.09.2016 [PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи приватний нотаріус КМНО Незнайко Є.В., [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування реєстрації рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень на об`єкт нерухомого майна. Рішенням Подільського районного суду міста Києві від 26.03.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 12.11.2018, у задоволенні вказаного позову [PERSON] було відмовлено. Однак постановою Верховного Суду від 20.05.2020 вказані судові рішення скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. На даний час вказана справа (номер справи 758/11648/16-ц) перебуває у провадженні Подільського районного суду міста Києва. Таким чином, позивачу [PERSON] було відомо про порушення його прав як спадкоємця щонайменше з вересня 2016 року, тобто з часу його звернення до суду з першим позовом. Разом із цим, як встановлено судом, до грудня 2022 року жодних заяв про можливу підробку документів та про порушення його прав щодо спірної квартири позивач до правоохоронних органів не подавав. Крім того, на час розгляду справу відсутні будь-які процесуальні рішення, у тому числі вирок чи постанова суду, щодо встановлення факту підробки вказаних документів. Судом не встановлено будь-яких інших обставин, які б свідчили про наявність наведених вище підстав для визнання оспорюваного свідоцтва про право власності на житло недійсним. Вирішуючи позовні вимоги в частині витребування майна з чужого незаконного володіння, суд також враховує, що відповідач [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02.12.2016, посвідченого між ними приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М. за реєстровим номером 2827. Згідно з п.2 договору вказаного договору квартира, що продається, належить продавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02.09.2016, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайком Є.В., зареєстрованого в реєстрі вчинення нотаріальних дій під №2075 та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 02.09.2016 за №1015792980385. Пунктом 4 договору визначено, що у випадку визнання вказаного договору недійсним та/або у випадку виникнення у покупця перешкод в державній реєстрації та/або реалізації (здійснення) права власності покупця на вищевказану квартиру та/або у випадку визнання будь-яких прав третіх осіб на квартиру та/або її частину, виникнення яких (прав) не пов`язане з реалізацією (здійсненням) покупцем свого права власності на квартиру з вини продавця, він повинен повернути покупцю грошові кошти в розмірі 149 000,00 грн., як відшкодування йому моральних збитків. Відповідно до пункті 6 договору продавець стверджує, що зазначена квартира до моменту укладання цього договору нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена, не обміняна, не здана в оренду, під забороною (арештом) не перебуває, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не передана, судового спору щодо неї, а також прав третіх осіб як в межах, так і за межами України, немає. У пункті 7 договору продавець гарантує, що внаслідок продажу квартири не буле порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі малолітніх дітей, непрацездатних та інших осіб, яких продавець зобов`язаний утримувати за законом або договором, а також заявляє, що у вищевказаній квартирі не зареєстровані та не мають права на користування нею малолітні та неповнолітні діти. Із урахуванням наведеного, суд вважає обґрунтованими доводи відповідача [PERSON] та її представника про те, що станом на 02.12.2016, тобто на дату укладення договору купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] , останній не були відомі обставини, при яких інші особи мали би право претендувати на таке нерухоме майно або його частину. Діючи як покупець за договором купівлі-продажу, відповідач [PERSON] мала усі підстави вважати, що такий договір є законним та розраховувати на певний стан речей, тобто правомірно очікувала, що продавець [PERSON] , відчужуючи належне йому нерухоме майно, мав право ним розпоряджатися, а вона після отримання такого майна матиме змогу мирно ним володіти. Придбаваючи таке майно, [PERSON] не знала та не могла знати, що особа, яка його продає, не мала право його відчужувати. Відповідно до змісту укладеного договору купівлі-продажу [PERSON] (як продавець) засвідчив та гарантував [PERSON] (як покупцеві), що жодні претензії на майно, що передається у власність покупця, від третіх осіб надходити не можуть, та що йому не відомі підстави, за яких документи, що посвідчують право власності на нерухоме майно можуть бути визнані дійсними (частково недійсними). Згідно з приписами частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Ураховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння є необґрунтованими та недоведеними, оскільки при укладенні договору купівлі-продажу квартири відповідач [PERSON] вжила всіх передбачених та доступних заходів з метою отримання інформації щодо правомірності та законності своїх дій на укладення такого договору, одержала витяги про відсутність заборон та арештів, державна реєстрація права власності на квартиру за відповідачем була проведена нотаріусом з дотриманням вимог чинного законодавства. Доказів протилежного матеріали справи не містять. З огляду на наведене, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, суд доходить висновку, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є неналежним, оскільки правові підстави для визнання за позивачем права власності на спадкове майно на підставі тих обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, відсутні. Підсумовуючи все вищенаведене, оцінивши належність, допустимість, достовірність, переконливість, достатність і взаємний зв`язок усіх доказів у справі в їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд доходить висновку, що вимоги позивача не підлягають задоволенню у повному обсязі. Із урахуванням вказаного вище висновку суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] , заява представника відповідача про застосування позовної давності у даній справі не вирішується. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачами у даній справі, судом покладається на осіб, які їх понесли. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed