Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи її тим, що 26.01.2008 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] було укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Дружківського міського управління юстиції Донецької області. В шлюбі у подружжя народилися діти - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з позивачкою. Позивачка зазначає, що вже доволі тривалий час проживають окремо та не ведуть спільного побуту. Сімейне життя у подружжя не склалося, стали чужими людьми, між ними втрачено всі фізичні та духовні зв`язки. Вважає, що можливості зберегти сім`ю з Відповідачем немає, а подальше їхнє спільне життя як подружжя суперечитиме їх інтересам. Надання строку на примирення не виправить стан шлюбних відносин. За таких обставин, позивачка просить суд шлюб, який був укладений 26.01.2008 року, між нею та [PERSON] , розірвати. У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задоволити. Проти винесення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений своєчасно і належним чином, в тому числі й шляхом повідомлення на офіційному веб сайті судової влади України, а тому суд в порядку ст. 280 ЦПК України, вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення. Відзиву у визначений судом строк відповідач не надіслав. Згідно з ч.8 ст.178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідачем у встановлений законом строк відзив на позов не подано, в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 26.01.2008 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] було укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Дружківського міського управління юстиції Донецької області (свідоцтво серії [NUMBER] , актовий запис №19). В шлюбі у подружжя народилися діти - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з позивачкою (копії довідок ВПО наявні в матеріалах справи). Судом встановлено, що сторони мають протилежні погляди на життя, спільного господарства не ведуть, подружнім життям не проживають. Спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки. Приписами ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Спору щодо поділу спільного майна подружжя та визначення місця проживання дітей, сторонами не заявлялося. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, а тому шлюб між сторонами, слід розірвати. У відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 1073,60 грн. судового збору.

Outcome: approved