Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до Ізюмської міської об`єднаної територіальної громади, в якому просить визначити йому додатковий строк тривалістю три місяці з дня набрання рішенням законної сили для подання до нотаріуса заяви про прийняття спадщини за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позову посилається на те, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , після чого відкрилась спадщина на житловий будинок з прилеглими господарсько-побутовими будівлями, що розташований на земельній ділянці, належній Ізюмській міській територіальній громаді Ізюмського району Харківської області та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказане майно фактично успадкувала мати позивача [PERSON] , яка була зареєстрована та проживала разом з чоловіком [PERSON] за вказаною вище адресою, але не оформила своїх спадкових прав. [INFO] померла мати позивача, після чого відкрилась спадщина на все належне їй майно, в тому числі на зазначений вище житловий будинок з прилеглими господарсько-побутовими будівлями. Вказує, що є спадкоємцем першої черги за законом на майно після смерті матері. Рідні сестри [PERSON] та [PERSON] , дочки померлої, відмовились від прийняття спадщини. Інших спадкоємців немає. Зазначає, що перед смертю мати хворіла, важко переносила хворобу, через що він піклувався про неї, здійснював догляд та на момент смерті фактично проживав разом із нею за адресою: [ADDRESS] . Вказує, що за час окупації місті Ізюм військами рф не працював у місті жодний приватний або державний нотаріус, жодне підприємство України, зокрема і відділ ДРАЦС, також не було мобільного або інтернет зв`язку. 23.08.2023 року позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок, проте приватним нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва через пропуск строку для прийняття спадщини. Вважає, що фактично прийняв спадщину, оскільки проживав разом із нею. Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву. Ухвалою судді від 02.10.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 10.11.2023 року витребувано докази по справі. Ухвалою суду від 25.12.2023 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 23.02.2024 року постановлено проводити заочний розгляд справи. В судовому засіданні позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив заяву задовольнити з підстав, зазначених у ній. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд повідомлявся, надав до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника Ізюмської міської ради, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Треті особи в судове засідання не з`явились, просили справу розглянути у їх відсутність. У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність нез`явившихся осіб за наявними матеріалами справи. Суд, заслухавши вступне слово позивача, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний\~окремо та\~у сукупності\~й взаємозв`язку, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , про що Ізюмським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Ізюмському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) складено актовий запис №1387. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Встановлено, що [PERSON] є сином померлої, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 11.11.1996 року, а отже позивач є спадкоємцем першої черги. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до статей 1261-1265 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї. Утриманцем вважається неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування. Згідно статті 1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі статтею 1233 ЦК України\~заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стаття 1269, частина перша статті 1270 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (стаття 1272 ЦК України). Зважаючи на наведене, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовом про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України\~у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. При зверненні [PERSON] до приватного нотаріуса Ізюмського районного нотаріального округу Харківської області Чистова Сергія Юрійовича з приводу прийняття спадщини, приватний нотаріус постановою №7 від 23.08.2023 року відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з пропуском строку подання заяви про прийняття спадщини. Згідно із ч. 1 ст. 252, ч. 1 ст. 253, ч. 3, 5 ст. 254 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами; перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок; строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Враховуючи, що [PERSON] померла [INFO] , шестимісячний строк на подачу позивачем заяви про прийняття спадщини почав свій перебіг 23 листопада 2021\~\~року та закінчився 23 травня 2022 року. Позивач зазначає, що ним пропущено строк звернення із заявою про прийняття спадщини через введення воєнного стану в Україні та окупацію міста Ізюм, в якому за час окупації не працювало жодне державне підприємство, відділи ДРАЦС, приватні та державні нотаріуси. Також відсутній був мобільний та інтернет зв`язок. Крім того також зазначає, що на момент смерті фактично проживав із спадкодавцем, здійснював за нею догляд та вважав, що фактично прийняв спадщину. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити із того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Дослідивши надані стороною позивача документи, суд вважає, що посилання про те, що позивач до 23.08.2023 року був позбавлений можливості звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, не заслуговують на увагу з огляду на наступне. Відповідно до п.2.1 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в редакції на час відкриття спадщини, спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. Таким чином, законодавство України передбачає альтернативні варіанти процедури прийняття спадщини, що спрощує процес реалізації прав спадкоємців. Крім того, 11.03.2022 року до зазначеного вище Порядку було внесено зміни, зокрема п.2.1 глави 10 розділу 2 доповнено абзацем наступного змісту: в умовах воєнного або надзвичайного стану спадкова справа заводиться за звернення заявника будь-яким нотаріусом України, незалежно від місця відкриття спадщини. Вказана норма діяла до 30.09.2023 року. Натомість як вбачається із матеріалів справи [PERSON] не скористався своїм правом для прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] .. При цьому, зазначені стороною позивача обставини беззаперечно не свідчать про те, що позивач був позбавлений можливості своєчасно звернутися із заявою про прийняття спадщини, і що такі причини пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. З огляду на викладене, відсутні підстави вважати, що позивач не мав фізичної можливості подати у встановлений законом строк заяву нотаріусу у розумінні положень\~статті 1272 ЦК України. Крім того, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у своєму листі від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» звертає увагу на те, що судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як, юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо. Враховуючи викладені обставини та наведені вище норми права, зокрема те, що поважними є причини пропуску строку для прийняття спадщини,\~пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, суд приходить до висновку, що наявність обставин, зазначених позивачем, не були тією підставою, яку судом можна було б визнати такою, яка об`єктивно перешкоджала звернутись йому до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлої. З огляду на викладене, відсутні законні підстави для прийняття визнання відповідачем позовних вимог. Під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими сторони обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як закріплено у ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Статтями 12, 81 ЦПК України\~передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Положеннями ст.89\~ЦПК України\~встановлено,\~що суд\~оцінює докази\~за своїм\~внутрішнім переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному\~та безпосередньому\~дослідженні наявних\~у справі\~доказів.\~Жодні докази\~не мають\~для суду\~заздалегідь встановленої\~сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності.\~Суд надає\~оцінку як\~зібраним у\~справі доказам\~в цілому,\~так і\~кожному доказу\~(групі\~однотипних доказів),\~який міститься\~у справі,\~мотивує відхилення\~або врахування\~кожного доказу\~(групи\~доказів). З огляду\~на викладене,\~приймаючи до\~уваги,\~що позивач,\~на виконання\~свого процесуального\~обов`язку не\~надав належних,\~і неспростовних\~доказів на\~підтвердження своєї\~позиції,\~а також\~оцінюючи належність,\~допустимість і\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності,\~враховуючи те,\~що обставини,\~на які\~посилається позивач\~як на\~підставу для\~задоволення позову\~не знайшли\~своє підтвердження\~в судовому\~засіданні,\~суд ухвалює\~рішення про\~відмову у\~задоволенні позову\~у повному\~обсязі за\~його недоведеністю. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до статті 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи результат розгляду справи, судовий збір слід залишити за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed