Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-02 00:00:00

Позиції учасників справи. У жовтні 2023 року позивач [PERSON] (далі по тексту позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту відповідач), в якому просила: 1.Позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітьнього сина [PERSON] , [INFO] та малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Вимоги обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох малолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] . Внаслідок того, що спільне сімейне життя сторін не склалось та було фактично припиненим, шлюб було розірвано на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02.08.2023. Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з матір`ю, усі питання забезпечення дитини вирішуються матір`ю одноособово. Відповідач не надає належного матеріального утримання, не цікавиться життям, розвитком та успіхами своїх дітей, не спілкується з ними, не забезпечує належним вихованням та увагою. 19.04.2023 Деснянським районним судом м.Києва було винесено рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей по 1/3 частини всіх видів його заробітку та на утримання позивача - у розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку щомісячно до досягнення дитиною [PERSON] трьох років. З моменту присудження аліментів відповідач жодного разу не зробив оплату аліментів, навмисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, не цікавиться їх життям, не відвідував та не відвідує, тобто відповідач самовільно зняв із себе усі батьківські обов`язки щодо двох малолітніх дітей, тому просить позбавити відповідача батьківських прав. В судові засідання позивач не з`являлась, при цьому надавала до суду заяви про розгляд справи у її відсутність, а також письмові пояснення позивача, в яких підтримала вимоги позову щодо позбавлення батьківських прав в повному обсязі, посилаючись на викладене у позові та зазначала також про те, що батько не бере належної участі у вихованні дітей. Зауважує, що поки не зверталася до суду, відповідачу було байдуже на дітей, аліменти не платив, дітям не теефонував, не навідував. Вона, як мати, повністю взяла на себе обовязки щодо розумового, фізичного та матеріального стану дітей, на відміну від біологічного батька, який ніколи не цікавився та не знає вподобань дітей. В судових засіданнях відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, пояснив, що аліментні зобов`язання виконує, заборгованість відсутня, не ухиляється від виконання свої батьківських обов`язків, однак на даний час проходить службу в Збройних Силах України. Зазначив також про те, що будь - яких претензій до колишньої дружини не має, оскільки вона має право на щасливе життя. Він, як чоловік і батько, не завжди вів себе належним чином, про що шкодує, однак не хоче, щоб його позбавляли батьківських прав, оскільки любить своїх дітей. Винен пернед дружиною і дітьми. В нього є проблема з наркотиками, при цьому проходив тривале стаціонарне лікування. З дітьми хоче спілкуватись, оскільки бажає, щоб вони його знали. Заради своїх дітей буде боронити наш край, доки є руки і ноги. Представник третьої особи - Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засіданняне з`явився, про розгляд справи повідомлялись належним чином, направили до суду лист з проханням розглядати справу за відсутності представника та прийняти рішення в найкращих інтересах дітей. Процесуальні дії та рішення суду. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. від 01 листопада 2023 року відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03 квітня 2024 року, внесеною до протоколу судового засідання закрито підготовче засідання та постановлено розглядати справу по суті. Фактичні обставини справи. Позиція суду та оцінки аргументів сторін. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Суд, вислухавши сторін, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох малолітніх дітей - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15.05.2020 та доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 16.02.2022. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02 серпня 2023 року шлюб між сторонами розірвано. 19 квітня 2023 року ухвалено рішення Деснянського районного суду м. Києва про стягнення з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання малолітніх дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу) але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення кожного з дітей повноліття та на її утримання в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу) до досягнення [PERSON] - трирічного віку. Відповідно до розрахунку заборгованості № ВП [NUMBER] від 15.03.2024 заборгованість по сплаті аліментів у [PERSON] відсутня. Відповідно до висновку № 102-1383 від 22.03.2024, орган опіки та піклування Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації з урахуванням, що наведені позивачем обставини не підтверджуються наявними матеріалами справи, одноголосним рішенням комісія з питань захисту прав дитини вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Щодо позовної вимоги про позбавлення батьківських прав. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абз. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (ч. 1 ст. 155 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06). У рішенні ЄСПЛ від 07.12.2006 у справі «Хант проти України» суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 06.05.2020 у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344 св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків». За положенням ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29.07.2021 у справі № 686/16892/20, від 07.12.2022 року у справі № 562/2695/20, від 03.08.2022 у справі № 306/7/20, від 11.01.2023 у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень ст. 164 СК України є усталеною. У даній справі судом не встановлено, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітніх дітей. Вказане підтверджується також й висновком органу опіки та піклування Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації № 102-1383 від 22.03.2024 щодо недоцільності позбавлення [PERSON] відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Зокрема суд звертає увагу також на те, що у сторін двоє дітей. На момент звернення до суду сину [PERSON] виповнилося 3 роки і доньці [PERSON] 1 рік. На момент повномасштабного вторгнення доньці ще не було місяця і на момент 24 лютого 2022 року відповідно до УказуПрезидента України № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" призваний на військову службу за призовом під час мобілізації до Державнї прикордонної служби України 07 березня 2022 року. З 24 січня 2023 року по теперішній час проходить військову службу в прикордонному загоніф (в/ч [NUMBER] [ADDRESS] ), тому можливості належним чином виконувати батьківські обов`язки не вбачалось за можливе. За таких обставин у суду відсутні правові підстави для застосування крайнього заходу впливу та позбавлення батьківських прав відповідача, який має бажання спілкуватись з дітьми. Те, що відповідач протягом тривалого часу не надавав матеріальне утримання дитині та не спілкувався з малолітніми дітьми, не звертався ні в які установи з заявами, що йому чиняться перешкоди в спілкуванні з дітьми, однак на думку суду вказаних обставин не достатньо для позбавлення батьківських прав відповідача, який згоден сплачувати аліменти, тобто матеріально утримувати дитину, має бажання брати участь у вихованні доньки. Разом з тим, суд вважає за необхідне застосувати до відповідача заходи попередження та попередити останнього про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини. Тобто суд, дійшов висновку, що відповідач має бути попереджений про те, що в разі не надання коштів для достатнього утримання дитини, та ухилення від участі в її вихованні він може бути позбавлений батьківських прав. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Судом встановлений факт неналежного виконання відповідачем обов`язків по вихованню дитини. Відповідачем не було надано належних доказів чинення з боку позивача перешкод у спілкуванні з дитиною. Разом з тим, позивач не довела суду, що спілкування відповідача з дітьми в подальшому може призвести до порушень прав та інтересів останніх. Згідно з п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, а саме свідоме нехтування батьками своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. З огляду на вищевикладене, дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, заслухавши пояснення сторін, приймаючи до уваги те, що батько дітей проти позбавлення батьківських прав заперечує й бажає брати участь у вихованні дітей, повно та всебічно проаналізувавши обставини справи, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed