Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-17 00:00:00

14 грудня 2023 року [PERSON] звернувся до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] в якій просить розірвати шлюб укладений 16.08.2014 року між [PERSON] та [PERSON] та залишити малолітню дитину, сина [PERSON] , [INFO] проживати з батьком [PERSON] . В обґрунтування позову вказує, що 16 серпня 2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, про що 16.08.2014 року складено відповідний актовий запис за № 1159. Від даного у шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Спільне життя між сторонами не склалося, вони втратили почуття любові, поваги та взаєморозуміння. На даний час шлюбні відносини між ними припинені, шлюб існує лише формально. Подальше спільне проживання та збереження сім`ї неможливе. Зазначає, що наявні всі правові підстави для залишиення сина [PERSON] проживати з ним. З 2017 року відповідач [PERSON] мала лише періодичні зустрічі з сином [PERSON] , [INFO] , а починаючи з 2020 року взагалі останній залишився проживати з позивачем [PERSON] за його адресою реєстрації та перебуває з того часу на повному його утриманні та вихованні. Від представника позивача надійшла заява в якій вона просить розгляд справи проводити за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач подала до суду клопотання про проведення судового засідання за її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі, проти їх задоволення не заперечує. Від представника третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради Мазанович Н.П. надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, висновок органу опіки та піклування від 15.04.2024р. підтримує в повному обсязі. Просить прийняти рішення в інтересах дитини. Дослідивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 16.08.2014 року, [PERSON] та [PERSON] (після реєстрації шлюбу прізвище [PERSON] ), зареєстрували шлюб 16.08.2014 року, актовий запис №1159. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 02.01.2015р.) Згідно з ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 СК України. Стаття 112 СК України передбачає, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя та постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Суд вважає, що на даний час спільне проживання сторін стало не можливим і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, тобто фактично шлюб не існує, а тому його слід розірвати. Щодо позовної вимоги про залишення дитини проживати з батьком, суд зазначає наступне. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України Про охорону дитинства ). Згідно зі статтею 12 Закону України Про охорону дитинства на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради №08-01-427/24 від 15.04.2024 р., [PERSON] разом з сином проживають за адресою: [ADDRESS] . В квартирі створені умови для проживання, виховання та розвитку малолітнього [PERSON] . Батько дитини має стабільний дохід та взмозі забезпечити сина усім необхідним. За місцем роботи характеризується позитивно. Під час бесіди [PERSON] пояснив, що він навчається в Рівненському ліцеї №12, має багато друзів. Проживає хлопчик з татом, бабусею та дідусем. Любить тата та проводить з ним багато часу. Тато купує йому усе необхідне, приводить та забирає його з ліцею, цікавиться його життям. Відповідно до інформації Рівненського ліцею №12, [PERSON] зарахований до 3-А класу закладу на підставі заяви батька [PERSON] . Саме батько займається навчанням і вихованням малолітнього [PERSON] , відвідує батьківські збори, цікавиться поведінкою сина, стосунками з однокласниками, має доброзичливі відносини із сином. Дитина відвідує ліцей, забезпечена навчальним приладдям. Зі слів класного керівника мати хлопчика, [PERSON] , у ліцей не з`являлась, навчанням та вихованням сина у класного керівника не цікавилась. У телефонній розмові з працівником Служби [PERSON] не заперечувала щодо визначення місця проживання сина [PERSON] з татом [PERSON] . Повідомила, що проживає в Польщі, а син навчається в ліцеї в Україні та проживає з татом. Питання про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради 11.04.2024. Комісія з питань захисту прав дитини, як консультативно-дорадчий орган при виконавчому комітеті Рівненської міської ради, розглянувши матеріали справи, прийняла рішення про доцільність залишення [PERSON] на проживання з батьком [PERSON] . Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Враховуючи ставлення позивача до виконання своїх батьківських обов`язків, створення ним належних умов для проживання, розвитку та виховання дитини, а також беручи до уваги, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved