Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-15 00:00:00

У серпні 2023 року [PERSON] , через представника [PERSON] , звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Друга київська державна нотаріальна контора про скасування свідоцтв про право на спадщину (а.с.1-2). Позов обґрунтовано тим, що 14.07.2001 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, який тривав понад 20 років та був розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01.12.2022 року. В 2011 році помер [PERSON] , батько чоловіка позивача, який був власником квартири в Голосіївському районі Києва та власником земельної ділянки та садового будинку по [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] проживали разом з померлим, тому прийняли спадщину в рівних частках як спадкоємці за законом. Маючи усний дозвіл від відповідача та [PERSON] , які успадкували земельну ділянку із садовим будинком площею 72,5 кв.м, позивач за свій кошт істотно поліпшила садовий будинок до сучасного двоповерхового будинку з усіма зручностями площею понад 200 кв.м в 2 поверхи. Коли будинок був закінчений повністю і всередині мебльований, придатний до введення в експлуатацію для постійного проживання, чоловік подав позов про розірвання шлюбу, після чого викинув з житла в квартирі речі сина та [PERSON] , а садовий будинок з речами позивача та земельну ділянку відповідач здала під охорону. Позивачка замовила інфодовідку з реєстру прав на нерухоме майно, з якої дізналась, про оформлення всього будинку та всієї земельної ділянки в одноособову власність відповідача. Спірна земельна ділянка та садовий будинок площею 72,5 кв. м згідно свідоцтва про право власності належали [PERSON] , який помер в 2011 році. Зі спадкодавцем разом проживали його дружина та його син-пенсіонер, чоловік позивачки, який не заявляв про відмову від права на спадщину протягом встановленого законом 6-ти місячного строку. Однак, нотаріусом свідоцтва про право на спадщину видано тільки одній спадкоємці, а саме відповідачці на весь обсяг спадщини, а не на 1/2 частину спадкової маси, тобто, в тому числі, на 1/2 частину спадщини, яку прийняв чоловік позивачки, як пенсіонер, який проживав разом з батьком і від спадщини не відмовлявся. Враховуючи вище вказане, позивач просила скасувати свідоцтва про право на спадщину, видане на ім`я [PERSON] , одне на земельну ділянку з кадастровим номером 3220886000:03:004:0167, інше на садовий будинок загальною площею 72,5 кв.м, та на земельну ділянку по [ADDRESS] . Також просила стягнути з відповідача понесені судові витрати. Ухвалою від 09 серпня 2023 року судді Голосіївського районного суду цивільну справу передано на розгляд за підсудністю до Бориспільського міськрайонного суду Київської області (а.с.24-25). Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду від 08.11.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Бориспільським міськрайонним судом Київської області ухвалою від 19.12.2023 року витребувано у Другої київської державної нотаріальної контори копію спадкової справи заведеної після смерті в 2011 році [PERSON] , в якій були видані свідоцтва про право на спадщину на ім`я [PERSON] від 16.04.2014 року за №2-253 та за №3-251 (а.с.52-53). Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 01.02.2024 року підготовче провадження у справі закрите, справа призначена до розгляду по суті (а.с.154). В судове засідання позивач та його представник не з`явилися. 05.03.2024 року від [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без їх участі. Представник відповідача в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечила та просила відмовити у повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник другої київської державної нотаріальної контори подав заяву, у якій просив проводити розгляд справи за їх відсутності. Заслухавши думку представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги належить залишити без задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] . Дана обставина підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13 липня 2011 року (а.с.72). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до якої увійшли в тому числі земельна ділянка з кадастровим номером 3220886000:03:004:0167 площею 0,0657 га з цільовим призначенням для колективного садівництва по [ADDRESS] , садовий будинок загальною площею 72,5 кв.м, житловою площею 27,6 кв.м та земельна ділянка по [ADDRESS] . Відповідач є дружиною померлого [PERSON] та відповідно спадкоємцем першої черги. Дана обставина підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] ( а.с.79). Третя особа [PERSON] є сином померлого [PERSON] та відповідно також спадкоємцем першої черги. Дана обставина підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] ( а.с.80). [PERSON] та [PERSON] звернулися до другої київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. В заяві [PERSON] спадщину прийняла та просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.70). [PERSON] відмовився від належної йому частки в спадщині на користь дружини померлого [PERSON] (а.с.71) Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до копії спадкової справи №596/2011 року, щодо майна померлого [PERSON] (а.с.67-147) інші особи із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися. 16 квітня 2014 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори, було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] , згідно якого відповідач отримала у спадщину садовий будинок [ADDRESS] (а.с.141). 16 квітня 2014 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори, було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я [PERSON] , згідно якого відповідач отримала у спадщину земельну ділянку площею 0,0657 га, кадастровий номер 3220886000:03:004:0167, з цільовим призначенням для ведення садівництва по [ADDRESS] (а.с.143). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі ст. 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України). Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16. Крім того, в рамках розгляду вказаної справи № 826/4406/16 Верховним Судом було зазначено, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у наявності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Тобто, обов`язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. [PERSON] просила суд скасувати свідоцтва про право на спадщину за №2-253 та №3-251, видане 16.04.2014 року на ім`я [PERSON] , оскільки таке рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України. Статтею 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги та обоє у визначений законом строк зверталися з відповідними заявами до Другої київської державної нотаріальної контори. [PERSON] відмовився від прийняття спадщини на користь відповідача, а [PERSON] прийняла її у встановленому законом порядку. Позивачем вказані обставини під час розгляду справи не спростовані. Відтак, звертаючись до суду з позовом позивачем не доведено належними і допустимими доказами наявність порушеного її права, свобод та інтересів, внаслідок видачі Другою київською державною нотаріальною конторою свідоцтва про право на спадщину на ім`я [PERSON] . Вказане рішення державного нотаріуса прийняте у відповідності до вимог закону, не порушує жодних прав позивача, а тому суд дійшов висновку, що позовна заява про скасування свідоцтва про право на спадщину не підлягає до задоволення, у зв?язку з її необґрунтованістю та безпідставністю.

Outcome: dismissed