Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору відділ державної виконавчої служби у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна. Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог зазначає про те, що на праві спільної сумісної власності вона є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Право власності на зазначене майно набуте на підставі свідоцтва про право власності від 04.02.2005 року. Під час реалізації наміру оформити заповіт в червні 2023 року їй стало відомо, що на належну їй на праві спільної сумісної власності квартиру накладено арешт. Однак, отримавши витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, їй стало відомо , що в розділі обтяжень помилково вказано власником квартири [PERSON] .. Зазначає, що наявність вказаного обтяження не дає можливості їй реалізувати свої права власника у повному обсязі, а тому змушена була звернутись до суду. Ухвалою суду від 04.01.2024 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків. 05.01.2024 року від позивача, до суду надійшла заява про усунення недоліків. Так, ухвалою суду від 08.01.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання по справі призначено на 05.02.2024 року, а згодом на 26.02.2024 року. Цією ж ухвалою задоволено клопотання про витребування доказів. 20.02.2024 року на виконання вимог ухвали суду від 08.01.2024 року від відділу ДВС у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області надійшов лист № 6878 від 23.01.2024 року в якому повідомлено про те, що постанова серії АЕ № 11-377 від 11.06.2009 року не сформована в системі АСВП, виконавче провадження передано до архіву, а оскільки строк зберігання виконавчих проваджень переданих до архіву закінчився, а справи знищені, надати належним чином засвідчену копію постанови не є можливим. Ухвалою судді від 26.02.2024 року постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті. Судове засідання призначено на 20.03.2024 року, а згодом відкладено на 18.04.2024 року. 20.03.2024 року від позивача по справі до суду надійшла заява про доручення доказів. В судове засідання позивач не з`явилася, від неї до суду надійшла заява в якій просить розгляд справи провести у її відсутності, позов задовольнити з наведених в ньому підстав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору відділ державної виконавчої служби у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено,що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 04.02.2005 року, виданого виконавчим комітетом Мукачівської міської ради, квартира за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Зазначене також стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6972794 від 11.04.2005 року та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 336828534 від 23.06.2023 року. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 336828534 від 23.06.2023 року щодо об`єкту нерухомого майна, а саме квартири за адресою [ADDRESS] , встановлено, що наявний запис від 11.06.2009 року про арешт нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 8794234), накладений на підставі постанови АЕ № 11-377 від 11.06.2009 року Мукачівського МВ ДВС. При цьому встановлено, що арешт накладено на частину квартири, власником зазначено [PERSON] . Також встановлено, що позивачем до відділу ДВС у м. Мукачеві 10.08.2023 року було надіслано заяву про зняття арешту з майна, мотивувавши свою заяву тим, що [PERSON] на не є власником квартири, а помилково накладене обтяження у вигляді арешту майна створює перешкоди у здійсненні права володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому просить зняти помилково накладений арешт. Згідно з листа № 1425/33698 від 15.08.2023 року у відповідь на заяву [PERSON] зазначено, що оскільки в останньої відсутні правові підстави на представлення інтересів як сторони виконавчого провадження відділ ДВС у м. Мукачеві не має можливості надати затребувану нею інформацію, також зазначено, що відповідно до п. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» арешт може бути знятий за рішенням суду. Згодом, 03.11.2023 року до відділу ДВС у м. Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області було подано адвокатський запит з витребуванням інформації. Однак, за результатами розгляду зазначеного вище запиту, 13.11.2023 року відділ ДВС у м. Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повідомив про неможливість надати відповідь, у зв`язку з тим, що запит не містить прізвища, ім`я та по батькові боржника або номер служби АСВП. Згідно з листа № 56834 від 27.11.2023 року відділу ДВС у м. Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління юстиції встановлено, що зважаючи на те, що [PERSON] співвласником квартири № на [ADDRESS] то на підставі ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає що майно, на яке накладено арешт належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визначення права власності на це майно і зняття з нього арешту. Також судом встановлено, що відповідно до перевірки даних АСПВ у співвласників квартири за адресою [ADDRESS] , виконавчі документи про наявність майнових, немайнових або аліментних зобов`язань відсутні Вказане стверджується відповідними довідками, що містяться в матеріалах справи. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (ст. 8). Право на ефективний судовий захист закріплено також у ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції». Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням наведених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Згідно зі ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт із такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Вирішуючи цей спір суд також враховує те, що наявність протягом тривалого часу (близько 15 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Такі мотиви узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01.11.2021 року у справі № 21/170-08, від 03.11.2021 року у справі № 161/14034/20, від 22.12.2021 року у справі № 645/6694/15-ц. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, із врахуванням відсутності будь-яких заперечень стягувача, а також того, що у всіх співвласників квартири за адресою [ADDRESS] , відсутні будь-які боргові зобов`язання, а [PERSON] в свою чергу не є та ніколи не був власником вказаного нерухомо майна, суд приходить до висновку про наявність підстав для зняття арешту. У зв`язку таким висновком позов слід задовольнити та зняти арешт з квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження 8794234, накладений підставі постанови АЕ № 11-377 від 11.06.2009 року Мукачівського МВ ДВС. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений при зверненні до суду з цим позовом, у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: approved