Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-09 00:00:00

30 серпня 2023 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради, у якій [PERSON] просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з батьком. В обґрунтування позову послався на те, що з 10 липня 2015 року він перебував в шлюбі з [PERSON] , який розірваний рішенням суду від 18.09.2020 року. У шлюбі у сторін народилася [PERSON] , [INFO] . З лютого 2020 року він самостійно став піклуватися про спільну доньку, займатися її вихованням та розвитком. Спочатку [PERSON] цікавилася долею дитини, приходила до неї, однак через деякий час мати дитини взагалі перестала приходити бачитися з дитиною. 01 грудня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу її виховання. 23 червня 2021 року у справі № 183/6667/20 позов [PERSON] був задоволений. Однак [PERSON] так і не почала відвідувати спільну дитину. Вподальшому [PERSON] подавала позов про визначення місця проживання дитини з нею. Однак після введення в країні воєнного стану [PERSON] виїжджала за кордон. Позов за заявою представника [PERSON] залишений без розгляду. На скільки йому відомо повернулася [PERSON] до України в березні 2023 року, однак до дитини так і не прийшла. Вказує, що у нього є можливість опікуватися дитиною та забезпечувати її; [PERSON] не цікавиться долею дитини, хоча він не створював ніколи будь-яких перешкод у спілкуванні з донькою матері, просить позов задовольнити. 25 жовтня 2023 року [PERSON] у встановлений строк для подання відзиву поданий зустрічний позов до [PERSON] , у якій [PERSON] просить визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю. В обґрунтування зустрічного позову посилається на те, що з 10 липня 2015 року вона перебувала в шлюбі з [PERSON] , який розірваний рішенням суду від 18.09.2020 року. У шлюбі у сторін народилася [PERSON] , [INFO] . Сторони мешкають окремо з лютого 2020 року. [PERSON] зазначає, що вона завжди піклувалася про свою дитину, однак під час чергової сварки, яка тривала декілька годин в присутності дитини - [PERSON] забрав дитину та покинув квартиру у якій вони мешкали. [PERSON] викликала працівників поліції, які повідомили, що вони нічого зробити не можуть, оскільки [PERSON] є батьком дитини. Взагалі [PERSON] двічі притягався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП - насилля в сім`ї. Після припинення шлюбних стосунків з [PERSON] - дитина проживала періодично у обох батьків за домовленістю. Після того як [PERSON] почав порушувати домовленості - [PERSON] вимушена була звертатися до суду з позовом про визначення способів участі у вихованні дитини. Рішенням суду у справі № 183/6667/20 від 23.06.2021 року - позовні вимоги [PERSON] задоволені, визначені способи участі у вихованні дитини. Однак [PERSON] став чинити перешкоди у спілкуванні матері з дитиною. Після повномасштабного вторгнення РФ на територію України 24.02.2022 року [PERSON] була вимушена виїхати за кордон. На її прохання дозволити виїхати їй разом з дитиною - відповідач відмовився, через що вона вимушена була виїхати без дитини. Навіть приїхавши на день народження доньки в країну, [PERSON] не дав можливості з нею побачитися. 22 вересня 2023 року [PERSON] разом з бабусею у дворі будинку, де мешкає відповідач (оскільки відповідач не дозволяє дитині перебувати наодинці з матір`ю), влаштували невеличке свято з нагоди дня народження. [PERSON] маніпулює свідомістю малолітньої дитини, які повністю тримає під своїм контролем; не враховую психологічний стан дитини. На даний час [PERSON] проживає в Німеччині, у безпечних стабільних умовах, крім того вона має житло і в Україні, де для дитини все забезпечене. Через те, що сторони у добровільному прядку не можуть домовитися щодо визначення місця проживання дитини, вимушена звернутися до суду з означеним зустрічним позовом. [PERSON] відзиву на зустрічний позов [PERSON] не подано. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2023 року провадження у справі відкрито, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання. 20 листопада 2023 року прийнятий зустрічний позов до спільного розгляду з первісним. 22 січня 2024 року на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування з заявою про розгляд справи за відсутності представника органу опіки та піклування. Ухвалою суду від 22 січня 2024 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні 26 лютого 2024 року [PERSON] заявив клопотання про відкладення розгляду справи для звернення до адвоката для отримання правової допомоги. У призначені судові засідання 13 березня 2024 року та 10 квітня 2024 року не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлявся судом, про причини неявки не повідомив. Заяв про відкладення розгляду справи - не подавав. Представник [PERSON] - адвокат Олійник О.А. у судовому засіданні 13 березня 2024 року заявила клопотання про витребування відомостей щодо перетинання кордону дитиною, у зв`язку з тим, що їй стало відомо після закриття підготовчого провадження про те, що дитина покинула Україну без її згоди. В останнє судове засідання подала заяву про розгляд справи за її відсутності, з підтриманням позовних вимог [PERSON] та не заперечує проти заочного розгляду справи Представник третьої особи - [PERSON] в судовому засідання 13 березня 2023 року також просила задовольнити клопотання [PERSON] , підтвердивши, що зі слів сусідів [PERSON] дитина покинула країну разом з бабусею. [PERSON] орган опіки та піклування про такі дії не повідомляв. В останнє судове засідання представником третьої особи подано заяву про розгляд справи за його відсутності, зазначивши, що органом 22 січня 2024 року наданий висновок на виконання вимог ст. 19 СК України. 10 квітня 2024 року у зв`язку з повторною неявкою позивача за первісним позовом [PERSON] - позовна заява [PERSON] залишена без розгляду, продовжений розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, з урахуванням поданих заяв, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. З копії рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі № 183/1832/20 від 18 вересня 2020 року шлюбу, зареєстрований 10 липня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] (нині [PERSON] /зміна прізвища на підставі свідоцтва від 03 червня 2021 року серії [NUMBER] /) [PERSON] - розірваний. Сторони є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про її народження. З довідки за № 01-32/241 від 28.08.2023 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] зарахована до 1-Б класу Гімназії № 15 з 29.05.2023 року наказом № 35 від 29.05.2023 року. З копії довідки від 28.08.2023 року про склад сім`ї, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] мешкають: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . 18 березня 2021 року фахівцем Новомосковського міського центру соціальних служб здійснив діагностування емоційного стану [PERSON] та визначення прихильності дівчинки до кожного з батьків, про що складено відповідний висновок. В документі зазначається, що дитина має позитивний емоційний стан, вона однаково відноситься як до матері, так і до батька. На теперішній час більш теплі стосунки у малолітньої склалися саме з батьком. Спеціалістом [PERSON] було запропоновано сприяти формуванню у дочки довірчих стосунків з матір`ю, але [PERSON] не виявив відповідного бажання. Невизначеність місця проживання дитини, способу участі матері у вихованні дитини може негативно вплинути на формування прихильності дитини до матері. Відповідно до інформації Новомосковського міського центру соціальних служб від 19 березня 2021 року, здійснено відвідування [PERSON] за місцем його проживання за адресою: [ADDRESS] , за результатами якого складено акт оцінки потреб дітей та їх сім`ї, за спостереженнями спеціаліста ознак складних життєвих обставин не встановлено. Згідно з актом обстеження від 16 квітня 2021 року, складеним спеціалістами служби у справах дітей, [PERSON] разом з дочкою [PERSON] та бабусею проживають в двокімнатній квартирі за вказаною адресою. Батько з дівчинкою займають окрему кімнату, іншу - літня жінка. Кімната, в якій мешкає дитина була зачинена, тому не вдалося обстежити умови проживання, що створені для малолітньої. В цілому санітарно-гігієнічний стан позитивний. При спілкуванні, [PERSON] висловлювала про свою любов як до матері, так і до батька та прабабусі. Будь-які інші дані, що стосуються [PERSON] відсутні. З копії свідоцтва про право власності від 26.06.1997 року та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.10.2023 року [PERSON] належить 1/3 частини квартири [ADDRESS] . З листа приватного банку у Фольксбанк еГ від 01.06.2022 року вбачається, що [PERSON] відкритий поточний рахунок у зазначеному банку Німеччини. З підтвердження від власника житла по [ADDRESS] , договору оренди - [PERSON] має житло на території Німеччини. [PERSON] регіональним центром зайнятості м.Ганновер - визначена допомога. 18 січня 2024 року органом опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради затверджений висновок щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , відповідно до якого на даний час малолітній дитині [PERSON] , [INFO] буде доцільніше та безпечніше проживати з матір`ю [PERSON] у країні Німеччині, м.Ганновер, Розеггерштрассе, 3 де дитина буде перебувати у безпеці. Так висновком встановлено наступне. «Батьки дитини розлучені рішенням суду від 18.09.2020 року. Шлюбні відносини між ними не склалися через відсутність взаємопорозуміння в родині, батьки мали різні погляди на життя у зв`язку з чим у родині були постійні сварки та прояви агресії зі сторони [PERSON] відносно матері дитини. 29.09.2023 року спеціаліст служби у справах дітей спільно з представником КЗ «Центр надання соціальних послуг» НМР обстежили умови проживання малолітньої дитини. Комісією було встановлено, що [PERSON] разом з дочкою [PERSON] та його бабусею проживають у двокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] . Житло на праві спільної сумісної власності належить членам сім`ї [PERSON] . В квартирі автономне електричне опалення. Інші комунальні зручності централізовані. Дівчинка разом з батьком займають окрему кімнату, іншу - прабабуся. В кімнаті, в якій мешкає дитина в наявності обладнаний мебльований куточок з місцем для відпочинку та занять. Однак, місце для навчання дитини не використовується за призначенням (стіл повністю захаращений іграшками). Дитина навчається та готує шкільні завдання на кухні. Кімната потребує косметичного ремонту: на стінах розмальовані дитиною та обідрані шпалери, в неналежному стані підлога (відірване покриття), відсутні штори на вікні (вікно закрите ковдрою). В кімнаті запах сечі від тварини. Батькові було рекомендовано привести до ладу житлову кімнату в якій мешкає дитина, на що батько відповів, що дані заходи ним будуть вживатись після закінчення війни. Дитина забезпечена одягом відповідного сезону. Зі слів батька одяг для його доньки присилає його мати, яка на даний час перебуває за кордоном. При здійсненні обстеження була присутня дівчинка. Дитина вихована, легко йшла на контакт. При спілкуванні, [PERSON] висловлювала про свою любов, як до матері, так до батька та прабабусі. На запитання про матір, відповідала, що за нею сумує і хоче бачити частіше. На підсвідомості розуміє про складні відносини між батьками. Дівчина мріє мати поруч з собою як батька так і матір. 28 листопада 2023 року спеціаліст Новомосковського міського центру соціальних служб здійснив діагностування психоемоційного стану [PERSON] , міжособистісних відносин у родині, уявлення про переживання дитини та прихильності до кожного з батьків, про що складено відповідний висновок. Відповідно до результатів проведеної психодіагностики емоційний стан дитини позитивний. Дитина відчуває себе захищеною та задоволеною. Батько дитини [PERSON] доброзичливо та терпляче реагує на те, що каже донька. Завжди хвалить дитину, коли вона намагається зробити щось нове. Батько завжди заспокоює доньку, якщо в неї щось не виходить. Між батьком та донькою сформовані довірливі стосунки. Відповідно до сімейних обставин мати дитини мешкає окремо, але це не заважає спілкуванню доньки з матір`ю у телефонному режимі. Згідно результатів діагностики - дитина не надає переваги матері або батькові. [PERSON] проявляє прив`язаність до обох батьків. Батьки відіграють однаково значну роль у житті дитини. Відповідно до повідомлення гімназії № 15 м.Новомосковська за № 01-32/325 від 30.10.2023 року [PERSON] навчається у 1-Б класі на сімейній (домашній) формі навчання. Батько приймає участь у вихованні дитини, відвідує школу за необхідністю, цікавиться успіхами дитини. Мати, перебуваючи за кордоном, до навчального закладу не зверталась. З метою аналізу участі батька у вихованні та житті дитини було обстежено батька, який пройшов тест-опитувальник «Батьківське ставлення» за методикою [PERSON] . За результатами опитування встановлено, що батько намагається підтримувати та приймати її такою якою вона є. У досліджуваного можливі появи авторитарної поведінки по відношенню до дитини. Дитина не відвідує жодного гуртка, секції, заклади для розвитку дитини. На думку батька відвідування таких закладів може бути загрозою для дитини у зв`язку з воєнними діями на території України. Відповідно до повідомлення КНП «Новомосковський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» № 719 від 27.09.2023 дитина спостерігається сімейним лікарем. Участь у забезпеченні здоров`я дитини приймає батько дитини, який спілкується з лікарем з приводу щеплень або хвороби. Батьком дитини [PERSON] є співвласником житлової кватири за адресою: [ADDRESS] . До служби у справах дітей [PERSON] не надав жодного документу що підтверджує його офіційне працевлаштування та інформацію про самостійні доход. З його слів він працює неофіційно, але підтвердити своє матеріальне становище він не зміг. Відповідно до Державного реєстру судових рішень [PERSON] двічі притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Рішенням суду від 23.06.2021 року у справі № 183/6667/20 матері дитини [PERSON] було визначено способи участі у вихованні дитини в конкретні дні та години. Однак [PERSON] постійно чинив перешкоди у спілкуванні дитини з матір`ю. Не дозволяє і на даний час, коли мати приїздить до України, бачитися з [PERSON] наодинці без його присутності. У визначені судом дні просто не відчиняв двері для спілкування дитини з матір`ю. З документів наданих [PERSON] вбачається, що після повномасштабного вторгнення РФ на територію України вона змушена була виїхати за кордон в більш безпечну місцевість. З її слів вона зверталась до [PERSON] з питання надання його дозволу вивезти дитину тимчасово за кордон до Німеччини, щоб дитина мала можливість бути у безпеці, в нормальних умовах та з повним доступом до отримання освіти, але [PERSON] категорично відмовив давати їй дитину. Останнього разу [PERSON] перебувала на території України з 18.09.2023 по 23.09.2023. Мати прихала щоб побачитися з донькою та привітати її з днем народження. За весь час перебування їй вдалося лише двічі побачити та поспілкуватись зі своєю дитиною (19.09.23 та 22.09.23). На день народження мати влаштувала дитині свято у дворі біля будинку, так як батько дитини не дозволив їй разом з дитиною відвідати будь-який розважальний заклад без його присутності. І інші два дні батько не надав можливості матері поспілкуватися з донькою. Зі слів [PERSON] , вона весь час турбується про дитину та намагається їй допомагати. Так через свою матір - бабусю дитини, [PERSON] мати передає посилки з одягом та подарунки. Цього року зі слів матері за її кошти дитина пройшла курс лікування у лікаря стоматолога. Відповідно до підтвердження власники житла відповідно до п. 19 Федерального закону про реєстрацію громадян за місцем перебування та за місцем проживання від 13.07.2022 року та договору оренди житлового приміщення/квартири, офіційної довідки про реєстрацію за місцем проживання Центру надання адміністративних послуг м.Ганновер від 23.02.2022 року, [PERSON] на даний час, проживає та орендує житло за адресою: [ADDRESS] . Квартира складається з 2 спальних кімнат, вітальні, кухні, ванної кімнати балкону. Житлова площа становить приблизно 57 кв.м. Відповідно до наданих документів від [INFO] [PERSON] отримує щомісячну фінансову допомогу в розмірі 807,73 євро. На даний час закінчує Інтеграційні курси, модуль 1 курс навчання, відповідно до підтвердження компанії CFN gGmbH та подальшого офіційного працевлаштування. У своєму обґрунтуванні мати вказує на те,. що на сьогоднішній день РФ систематично завдає ракетно-бомбові удари з повітря по всій території України. За таких умов проживання малолітньої дитини разом з батьком в Україні, суперечить інтересам дитини, та ставить під загрозу її життя і здоров`я. Крім того в Україні на сьогоднішній день триває загальна мобілізація і позивача по справі можуть призвати до військової служби, що також може стати загрозою для життя і здоров`я дитини так як дитина залишиться без законного представника. Беручи до уваги вищевказане, з огляду на введення воєнного стану в Україні, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення безпеки і права дитини на життя. Дніпропетровська область перебуває у перед фронтовій зоні, батько дитини підлягає мобілізації та може в будь-який час бути мобілізованим, що суперечить інтересам дитини та ставить під загрозу її життя та здоров`я.» Таким чином, судом установлено що між позивачем та відповідачем існує спір щодо місця проживання дитини. На виконання ухвали суду щодо витребування відомостей щодо перетинання кордону [PERSON] , [INFO] , за вх.. 3463/24 10 квітня 2024 року на адресу суду надійшли відомості з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, відповідно до яких в період з 26.02.2024 року та станом на 15-05 09.04.2024 року громадянка [PERSON] , [INFO] - 05 березня 2024 року о 22-21 у пункті пропуску Ужгород - виїхала на автомобілі д/н [NUMBER] ; громадянка [PERSON] , [INFO] - 05 березня 2024 року о 22-21 у пункті пропуску Ужгород - виїхала на автомобілі д/н [NUMBER] . Іншої інформації немає. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За частинами 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). За частинами 1, 2, 4 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Декларацією прав дитини (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року), яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст.ст. 2, 8 ЦПК України, проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст.ст. 141, 157 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. За ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. У частинах 1, 2 ст. 155 СК України закріплено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Відповідно до статі 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо. Місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Як установлено у ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Також, Декларацією прав дитини (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року), яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 2, 8 ЦПК України, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Водночас, означеною Декларацією проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Також, згідно з ч. 5, 6 ст. 19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Вирішуючи позов, суд висновує таке. Наданий до справи висновок органу опіки та піклування, повідомлені сторонами обставини справи, докази перетинання кордону дитиною без згоди матері, вказують на відсутність можливості узгодження сторонами самостійно, без втручання державних органів, визначення місця проживання малолітньої дитини, яка проживає з [PERSON] . Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства). Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізував Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права. У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (§ 54) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. Згідно із вимогами ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що на сьогодні дитина проживає з батьком. Вказана обставина підтверджується сторонами. За положеннями частини 1 статті 3, частини 1 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «М.С. проти України» (рішення від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13) вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, а тому у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Таким чином, при вирішенні спорів про визначення місця проживання дитини доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 26 травня 2021 року у справі № 309/1760/16-ц. При визначенні місця проживання дитини з одним із батьків підлягають з`ясуванню наступні обставини: ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Встановлено, що позивач має житло, у житловому приміщенні дитині створені умови для виховання і розвитку; позивач має дохід; також суд враховує взаєморозуміння матері з дитиною, яка бере активну участь у її житті. Відповідачем [PERSON] не подано суду відзиву або заперечень на позов. Аналіз вищенаведеного переконує суд в тому, що найкращим інтересам неповнолітньої дитини буде відповідати визначення її місця проживання разом з матір`ю - позивачем у справі [PERSON] , а тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути, сплачений ним судовий збір. На підставі викладено та

Outcome: approved