Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-16 00:00:00

I. Короткий виклад обставин справи. 21.12.2023 адвокат Мартишук Л. П., яка діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Козлівської селищної ради Тернопільської області про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] , після смерті котрого відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме: земельну ділянку площею 4,8622 га, що розташована на території Козлівської селищної ради Тернопільської області й житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на [ADDRESS] . У встановлений законом строк позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті чоловіка й 09.03.2023 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку. Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті чоловіка на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами позивачці відмовлено, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на такий. Отож, просить визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . ІІ. Позиція учасників справи. В судове засідання [PERSON] чи її представниця [PERSON] не з`явилися, однак остання через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Представник відповідача Козлівської селищної ради Тернопільської області В. Колісник у судове засідання не з`явився, 04.01.2024 подав клопотання, згідно з яким просить здійснювати розгляд справи без його участі, щодо задоволення позову не заперечує. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області Гриновець О. Б. від 26.12.2023 прийнято позовну заяву до розгляду й відкрито провадження у справі. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 01.02.2024 закрито підготовче провадження й справу призначено до судового розгляду по суті. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд розглядає справу у загальному порядку, оскільки підстави для заочного розгляду справи відсутні. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч.4 ст. 206 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини і вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів ( ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положень статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Як видно з свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 03.05.1973, [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] Прізвище дружини після реєстрації шлюбу [PERSON] /а.с. 12/. Чоловік позивачки [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Виконавчим комітетом Козлівської селищної ради Козівського району Тернопільської області 16.09.2014, актовий запис № 27 /а.с. 14/. 09.03.2023 [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на земельну ділянку площею 4,8622 га, що розташована на території Козлівської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області й належала померлому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 024899 від 06.04.2006 /а.с. 9/. Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] згідно з Рішенням виконкому Козлівської селищної Ради народних депутатів Козівського району Тернопільської області №132 від 12.11.1977, що підтверджується інформаційною довідкою Комунального підприємства «Козівське бюро технічної інвентаризації» Козівської селищної ради від 28.12.2022 № 452; актом відведення в натурі земельної ділянки та індивідуального будівництва від 25.02.1978 про відведення земельної ділянки в натурі площею 910 кв. м., що розташована на [ADDRESS] , для індивідуального будівництва гр. [PERSON] ; генеральним планом забудови земельної ділянки, згідно з яким останньому дозволено на закріпленій земельній ділянці площею 910 м2 будівництво нового житлового будинку, господарського будинку реконструкцію /а.с. 5-7/. Згідно з копії Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі, виданого Козівською державною нотаріальною конторою № 39723101 від 25.02.2015, після смерті [PERSON] заведена спадкова справа № 65/2015 /а.с. 32/. З матеріалів спадкової справи 65/2015 видно, що [PERSON] звернулася до державної нотаріальної контори 16.03.2023 із заявою на прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] (а.с. 51). Відповідно до постанови Козівської державної нотаріальної конторою № 53/02-31 від 16.03.2023 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на будинок /а.с. 11/. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю у позивачки права на майно у порядку спадкування за законом і неможливістю реалізації цього права (належного юридичного оформлення у позасудовому порядку) через його невизнання нотаріусом, який відмовив у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину. V. Застосоване судом законодавство та висновки суду. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності (ст. 41 Конституції України). Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно з ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. У ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності на збудований житловий будинок набувалося в порядку, який існував на час його будівництва. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. На момент завершення будівництва питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року Постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно з статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року та Постанови від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу № 56 (z0031-96) від 13.12.1995. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Отже, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття в експлуатацію збудованого громадянином у 1980 році житлового будинку цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Відповідний висновок зробив Верховний Суд України й виклав правову позицію в постанові від 18.12.2013 у справі № 6-137цс13. Саме тоді, в період з 03 травня 1973 року по 12 вересня 2014 року (до дня смерті [PERSON] ) [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] й встановлено у судовому засіданні, а також не заперечується учасниками справи. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 1 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) та КпШС України (в редакції 1969 року). Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно з статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них ( стаття 28 КпШС України). Статтею 22 КпШС України презюмувалася спільність майна подружжя, набутого ними за час зареєстрованого шлюбу. Це означало, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважалося таким, що належало подружжю. Водночас, у разі звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя законодавство передбачало можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладався на того з подружжя, який її спростовує. За життя, ні [PERSON] , ні [PERSON] не зверталися до суду з позовом про поділ майна подружжя, чи про визнання майна, набутого подружжям за час шлюбу, особистою приватною власністю. Відповідно до ст. 71 Закону України «Про нотаріат» в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (редакція від 19.10.2000) у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається державним нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається державним нотаріусом за місцем відкриття спадщини. Через те потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя. Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини. Тож той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя. У разі, якщо майно, яке зареєстроване за спадкодавцем, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, той з подружжя, хто є живим, може подати заяву про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця. Неподання такої заяви не змінює правового режиму майна, яке входить до складу спадщини. Відповідно, заява одного із подружжя, хто є живим, про те, що він не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, оскільки майно є особистою приватною власністю спадкодавця, підтверджує правовий статус майна померлого, як його особистого майна. Вказаний правовий висновок викладено у Постанові Верховного суду від 08.04.2020 у справі №130/2319/17 (провадження №61-17641св19). Заразом докази про те, що спірний житловий будинок був особистою приватною власністю [PERSON] в матеріалах справи відсутні. З огляду на зазначене вище та норми КпШС України 1969 року, який діяв на час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] , житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] , набутий подружжям під час шлюбу, тому належав чоловікові і дружині на праві спільної сумісної власності, тобто цей будинок був їхньою спільною сумісною власністю подружжя, та кожному з них належала 1/2 частина будинку. Вони мали рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Тому, [PERSON] належала 1/2 частина спірного майна як частка у спільному сумісному майні подружжя, і зі смертю чоловіка - [PERSON] її право власності на цю частину майна не припинилося. Відповідно до складу спадкової маси після смерті [PERSON] входить 1/2 частина житлового будинку як частка у спільному сумісному майні подружжя. Із спадкової справи № 65/2015, заведеної після смерті [PERSON] , котрий помер [INFO] видно, що із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину в Козівську державну нотаріальну контору звернулася дружина померлого [PERSON] . Син [PERSON] відмовився від належного йому спадкового майна, що залишилося після смерті батька. Отож, після смерті [PERSON] , котрий помер [INFO] , спадщину прийняла дружина [PERSON] , яка подала заяву державному нотаріусу про прийняття спадщини у встановлений законом строк, що підтверджується матеріалами спадкової справи №65/2015, заведеної Козівською державною нотаріальною конторою /а. с. 24-59) На спадкові правовідносини після смерті [PERSON] поширюються норми ЦК України, оскільки спадщина відкрилася після його смерті, а саме з січня 2004 року Згідно з ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За положеннями ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися в момент його смерті. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ст. 1223 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Згідно з ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийнята спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За змістом статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 12 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку та в інший спосіб такі перешкоди не можуть бути усунуті. У матеріалах справи наявна відмова нотаріуса в оформлені позивачці [PERSON] права на спадщину за законом після смерті чоловіка /а. с. 10-11/. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Пунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженогонаказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкодавця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положеньстатей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Тож, відсутність факту офіційного визнання перешкоджає належному володінню, користуванню та розпорядженню успадкованим майном, створює умови правової невизначеності речових прав позивачки. В даному випадку, нотаріусом було відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину, зокрема, у зв`язку із тим, що відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] . Отож суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] є законними, обгрунтованими, а тому такі необхідно задовольнити. Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 ЦК України). VI. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд вважає, що у зв`язку з тим, що вимог про розподіл судових витрат позивачкою заявлено не було, дане питання судом не вирішується.

Outcome: approved