Jurisdiction: civil
Date: 2024-04-17 00:00:00

16 квітня 2024 року [PERSON] (далі: заявник) звернулась із заявою про видачу обмежувального припису [PERSON] (далі: заінтересована особа) на строк 6 місяців із заборонами: перебування в місці проживання, роботи заявника; перебування в місці розташування дитячого садочку за адресою: [ADDRESS] ; особисто і через третіх осіб розшукувати, переслідувати заявника та в будь який спосіб з нею спілкуватися; ведення листування, телефонних переговорів або контактування з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. В обґрунтування заяви заявник посилався на вчинення заінтересованою особою стосовно неї насилля, яке полягає у погрозах: позбавити її життя різними способами (втопити, зарізати, відрізати голову), розіслати інтимні фото, позбавити роботи, відібрати дитину, та оскільки заінтересована особа вже відбувала покарання за розбій, вона всерйоз сприймає його погрози і хвилюється за своє життя та дитину. До судового засідання учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не з`явились. Заявник подала заяву про розгляд справи за її відсутності, заяву підтримала та просила задовольнити. Заінтересована особа не з`явилась, причину неявки не сповістила. Враховуючи строки розгляду даної заяви, належне повідомлення сторін, вимоги ч. 1 ст.350-5 ЦПК України, суд вважає за можливе розгляду заяву за відсутності учасників справи. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини: Заявник та заінтересована особа перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 15.04.2024 рішенням Київського районного суду м. Харкова (https://reyestr.court.gov.ua/Review/118369312). Від сумісного проживання мають доньку, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане 30.07.2022р. Вишгородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Свідок [PERSON] , яка опитана в порядку п.7 ч.1 ст.20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» зазначила, що вона проживає разом із заявником та заінтересованою особою, і рідко була свідком їх сварок, оскільки заінтересована особа в присутності інших осіб веде адекватно, проте, зважаючи, на те, що проживають вони разом, не однократно чула їх сварки, в ході яких заінтересована особа погрожувала вбити заявника різними способами. Також вона бачила, що він переслідує заявника та чинить на неї психологічний тиск. Крім того, зазначила, що від домашнього насилля страждає дитина. Встановивши фактичні обставини у справі, дослідивши та оцінивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд висновує: Питання видачі обмежувального припису регулюється Цивільним процесуальним Кодексом України (далі ЦПК України) та Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» №2229-VIII, в редакції від 31.03.2023 (далі: Закон), який прийнято з метою реалізації запобіганню насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами. Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон, який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п. 6 ч. 1ст. 1 Закону). Обмежувальний припис стосовно кривдника встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно із ч.3 ст.26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству"). Згідно з п.9 ч.1 ст.1 Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків. Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Враховуючи принцип презумпції невинуватості, закріплений у ст.62 Конституції України, який розповсюджується і на справи про адміністративні правопорушення, обов`язок щодо подання належних доказів вчинення кривдником відносно постраждалої особи домашнього насильства, що є необхідною умовою для застосування обмежувального припису, лежить на останньому. Згідно положень Закону та положень процесуального права докази, що додають до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими. Як докази до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». Відповідно до ч.1, ч.5 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За змістом ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Матеріали справи не містять доказів притягнення заінтересованої особи до кримінальної чи адміністративної відповідальності за фактом домашнього насильства. Будь-яких доказів на підтвердження нанесення заявнику тілесних ушкоджень або вчинення заінтересованою особою психологічного насильства матеріали справи не містять. \~ \~ \~ \~Одночасно суд зазначає, що за наявності в матеріалах справи письмових пояснень свідка, строків розгляду справи даної категорії, не вбачає підстав для виклику та допиту свідка [PERSON] . Таким чином, заявником, в порушення вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України не надано суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення заінтересованою особою насильства стосовно неї, а також ризиків настання насильства у майбутньому. При цьому, надані заявником скріншоти переписки та аудіозаписи, суд уваги не приймає за не можливості ідентифікувати осіб, які ведуть переписку. Також суд зазначає, що показання свідка [PERSON] також не можуть бути прийняти судом до уваги і не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання, за відсутності інших доказів. Таким чином, під час розгляду справи судом не встановлено, що існує загроза вчинення домашнього насильства по відношенню до заявника, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, як і відсутні докази того, що такі ризики є реальними, внаслідок чого у суду відсутні підстави для застосування до заінтересованої особи обмежувального припису. З огляду на суть обмежувального припису, як тимчасового заходу виконуючого захисну та запобіжну функцію, направленого на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях, а також те, що зібрані у справі докази не дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, підстави для задоволення заяви про видачу обмежувального припису відсутні. Відповідно до ст.350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви за необґрунтованості та не доведеності. Частиною 3 ст.350-5 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відносяться на рахунок держави.

Outcome: dismissed